Справа № 587/2389/21
02 лютого 2023 рокуСумський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Коваленко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області про усунення перешкод у користуванні майном та визнання недійсним рішення сільської ради та правовстановлюючого документу на земельну ділянку,
Представник позивача адвокат Бровко Р.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Степанівської селищної ради Сумського району про усунення перешкод у користуванні позивачу нерухомим майном та визнання недійсним рішення сільської ради та правовстановлюючого документу на земельну ділянку.
В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити за необґрунтованістю.У відзиві на позовну заяву поданому 19.01.2022 ОСОБА_3 зазначав, що 19.04.2001 ним було придбано земельну ділянку і будинок. 18.10.2004 році отримав два державних акти на право власності на земельні ділянки. 26.08.2018 року отримав дозвіл на будівництво та добудову до житлового будинку та будівництво господарських будівель згідно витягу з рішення Степанівської селищної ради №67 від 26.08.2008. Його сусіди ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 надали згоду про будівництво його господарської будівлі на відстані 1 м і 2 м відповідно їхньої спільної межі, про що є нотаріально завірена заява від 20.02.2009. Чоловік позивачки- ОСОБА_5 побудував значно більший за розміром будинок площею 121,2 м2, а відповідно до дозвольних документів мав побудувати розміром 43,70 м2. Так як вказаний будинок було збудовано на свій розсуд, без дозвільних документів, то і місця для його обслуговування у позивачки відповідно недостатньо. Також, згідно запису у експертному висновку №38 від 05.11.2020, проведення якого замовляла сама позивачка, вказано, що земельна ділянка позивачки не відповідає межам визначеним в кадастровому плані та обмінним файлам на цю ділянку. Фактично площа земельної ділянки позивачки на 83 м2 більше, ніж площа у витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку. В додаткових поясненнях до відзиву від 08.06.2022 представник відповідача зазначав, що рішенням № 295 від 24.12.1987 «Про дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку» Степанівської селищної Ради народних депутатів, ОСОБА_5 надано право здійснити будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею -0, 35 га, за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 78,03 кв.м. житлова площа 43,,7 кв.м., що складається з 3- кімнат. Відповідно до наданого плану забудови даної земельної ділянки в графі «Площа участка» містяться явні затертості. Також явні ознаки затертості, щодо площі земельної ділянки містяться і в Акті виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель. На підставі будівельного паспорту та дозволу на будівництво, складено Акт приймання в експлуатацію закінченого житлового будинку за адресою позивачки, житловою площею 88,5 кв.м., загальною площею 121,2 кв.м. Тобто побудований будинок на 42,9 кв.м. більше, чим було передбачено дозвільними документами. Матеріали справи не містять доказів чи обгрунтувань, що формування та визначення меж земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_3 відбулося з порушенням прав на земельну ділянку позивача, що державна реєстрація вказаної земельної ділянки, була проведена на підставі неправильного виготовлення технічної документації із землеустрою чи відомості про межі земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_3 є неправильними. Згідно висновку експертного дослідження контури земельної ділянки позивача та відповідача накладаються один на одного, в той же час питання про скасування державних актів на право власності на землю позивача, межі фактичного землекористування, яких також не відповідають правовстановлюючим документам, в даному випадку не ставиться. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним, а може бути забезпечений встановленням земельного сервітуту. Щодо вимоги визнання державних актів від 18.10.2004 недійсними, зазначав, що підставою для їх видання став договір купівлі-продажу земельної ділянки укладеної між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а не рішення органу самоврядування. Даний договір в судовому порядку не оскаржувався.
Представник Степанівської селищної ради в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив провести розгляд справи у його відсутність, з позовними вимогами не згодний. В попередньому судовому засіданні зазначав, що всі рішення селищної ради були прийняті згідно законодавства. Він звертався до земельного відділу селищної ради, вони виїзжали на місце, ніякого накладення земельних ділянок не має. Зазначав, що сільська рада не виготовляє проектну документацію. Проектна установа виготовляє документацію, а потім люди звертаються до земельного відділу сільської ради, який проводить перевірку законності, після перевірки, готують проект рішення про відмову чи затвердження документації. З висновком експертизи він не погоджується, позовні вимоги не визнає.
Суд вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.03.1995 та свідоцтва про право власності від 06.03.1995 позивачці ОСОБА_2 належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 88, 5 кв.м.(а.с.14,15).
Даний будинок був придбаний чоловіком позивачки ОСОБА_5 05.06.1982 року, відповідно до договору купівлі продажу( а.с.13)
Відповідно до будівельного паспорту на житловий будинок в АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_5 в 1987 році, з виписки рішення виконкому Сумського міської, районної ради народних депутатів від 24.12.1987 вирішено дозволити ОСОБА_5 будівництво житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 43,70 кв.м.( а.с.33-35)
Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , складеним 22.10.1993, загальна площа будинку 121,2 кв.м., житлова 88,5 кв.м.( а.с.36-39)
З архівного витягу з рішення Степанівської селищної ради народних депутатів №59 від 07.09.1993 року вбачається, що вирішено передати у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 2440 га( а.с.40)
У Витязі із рішення шостого скликання тридцять першої сесії Степанівської селищної ради від 14.11.2013 про уточнення площ земельної ділянки ОСОБА_2 наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства зазначається, що Степанівська селищна рада вирішила: 1.Затвердити ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території Степанівської селищної ради в АДРЕСА_1 , розроблену ДП «Центр державного земельного кадастру». 2. Затвердити ОСОБА_2 уточнену площу земельної ділянки згідно технічної документації загальною площею- 0,2387 га, з них для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд- 0,0445 га, та ведення особистого селянського господарства- 0,1942 га, за рахунок земель житлової і громадської забудови та земель сільськогосподарського призначення. 3. Надати у власність ОСОБА_2 земельну ділянку згідно п.2 даного рішення.( а.с.41)
Вказані земельні ділянки були зареєстровані в Державному земельному кадастрі 26.09.2013, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ( а.с.22, 28)
Власником суміжної земельної ділянки є ОСОБА_3 .
Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_3 купив 19.04.2001 року у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,19 га, для ведення особистого підсобного господарства та під забудову, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.88-89)
Дана земельна ділянка належала попередньому власнику ОСОБА_6 на підставі рішення 17 сесії 23 скликання Степанівської ради народних депутатів від 27.02.2001, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю( а.с.90)
Також відповідно до договору купівлі- продажу житлового будинку від 19.04.2001 ОСОБА_3 купив у ОСОБА_6 житловий будинок за номером АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 0,19 га( а.с.110-111)
З витягу з рішення виконавчого комітету Степанівської селищної ради від 26.08.2008 року №67 слідує, що ОСОБА_3 надано дозвіл на добудову до житлового будинку та будівництва господарських будівель на власній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .
Як вбачається з тексту заяви ОСОБА_2 , нотаріально посвідченої 20.02.2009, написаної на ім`я архітектора Сумського району ОСОБА_8 , вона не заперечує проти будівництва господарської будівлі її сусідом ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , на відстані 2 м від їхньої спільної межі ( а.с.92)
Оригінали інвентаризаційних справ надані для огляду у судовому засіданні та досліджений судом.
Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 379 ч. 1 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Згідно ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути і позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 38 ч. 1 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Відповідно до ст. 39 ч. 1 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки:
кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів, координат поворотних точок, геометричних параметрів, назв, адрес будівель, споруд та інженерних мереж, ідентифікаторів об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.15 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»).
Відповідно до вимог ст.21 вказаного закону, відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до ст.107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.
Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень); ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) (п.10 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»).
Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт.
Посилаючись на те, що порушення прав позивача відбулось шляхом накладення контурів земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 на контури земельної ділянки позивача, а незаконне будівництво паркану відповідачем на земельній ділянці позивача унеможливлює доступ до житлового будинку позивачки, позивачка ставить питання про визнання недійсним рішення 17 сесії 23 скликання Степанівської селищної ради від 27.02.2001 в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та визнання недійсними державних актів на право власності на цю земельну ділянку.
Разом з тим, позивачем не надано доказів порушення чинного законодавства при формуванні та визначення меж земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема позивачкою не доведено, що державна реєстрація вказаної земельної ділянки, була проведена на підставі неправильно виготовленої технічної документації із землеустрою чи що відомості про межі земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_3 є неправильними.
Твердження представника позивача, що збільшення земельної ділянки відповідача так і попереднього власника ОСОБА_6 відбулося за рахунок земельної ділянки позивача, не підтверджується належними та допустимими доказами, а навпаки відповідно до висновку експерта земельно-технічного дослідження, наданого самим позивачем, зазначається, що саме фактична площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , на 83 м2 більше площі, ніж у зазначених Витягах з державного земельного кадастру про земельну ділянку та обмінних файлах на цю ділянку.
Посилання представника позивача, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.06.1997 року( а.с. 25 інвентарної справи за адресою буд. АДРЕСА_4 ), розмір земельної ділянки ОСОБА_6 становив 1850 кв.м, а після приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 становив 0,19 га, що відбулося за рахунок позивача, суд не може прийняти до уваги, з огляду на слідуюче. Передача у власність земельної ділянки ОСОБА_6 площею 0,19 га, для ведення особистого підсобного господарства та під забудову, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відбувалась на підставі рішення 17 сесії 23 скликання Степанівської ради народних депутатів від 27.02.2001.(а.с.90) Земельна ж ділянка позивачці загальною площею- 0,2387 га, з них для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд- 0,0445 га, та ведення особистого селянського господарства- 0,1942 га була передана у власність рішенням Степанівської селищної ради від 14.11.2013 та яким Степанівською селищною радою затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.(а.с.41)
Частина 3 ст.12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення 17 сесії 23 скликання Степанівської селищної ради від 27.02.2001 в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та визнання недійсними державних актів на право власності на цю земельну ділянку задоволенню не підлягають.
Щодо заявленої позивачкою вимоги усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом перенесення огорожі на відстань не менше одного метра від відмостка(вимощення) будинку суд зазначає слідуюче.
Відповідно до п.п.3.56, 3.57, 6.1.41 ДБНБ.2.2-2019 «Планування і збудова територій» затвердженого Наказом Міністетраства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» від 26 квітня 2019 року № 104 :
«садибний будинок - житловий будинок с присадибною ділянкою та господарськими спорудами, призначеними для одного господарства»;
«садибна забудова - забудова, що сформована індивідуальними чи заблакованими житловими будинками»
«при розміщенні будинків в кварталах, забудова яких історично склалася, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгодженого водовідведення згідно вимогам ДБН В.1.1-25».
Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення.
Згідно зі ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
На підставі ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка його здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення.
Згідно пункту б ч. 1 та ч. 2 ст. 90 Земельного Кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Пунктами «г», «е» ч. 1 ст. 91 Земельного Кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до п. 3.25* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затвердженого наказом Держкоммістобудування № 44 від 17.04.1992 р.для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.
Проте, Постановою КМУ від 9 липня 2014 p. N 294 затверджено положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, відповідно до якого Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Відповідно до п. 4 Положення Держархбудінспекція узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до її компетенції.
На виконання таких повноважень Держархбудінспекцією у листі від 24.04.2015р. №40-203-19/3733 надано роз`яснення щодо влаштування парканів (огорожі) між будинковолодіннями.
Так, відповідно до роз`яснень встановлення огорожі на межі між сусідніми землекористувачами регламентовано ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (п. 3.25). Розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до "Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и територий жилой застройки" та СНіП II-4-79 "Естественное и искусственное освещение" як в будинках, що будуються, так і в сусідніх житлових і громадських будинках. Для догляду за будинками і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Санітарними нормами СН 441-72* "Указания по проектированию ограждений площадок и участков предприятий, зданий и сооружений" передбачено, що огорожу слід проектувати лише у випадках, коли вона вимагається умовами експлуатації та охорони підприємств, будівель та споруд. Висота огорожі повинна бути не більше 2 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стінкою), при цьому нижня частина огорожі може бути глухою, висота якої не повинна перевищувати 0,75 м, верхня частина огорожі повинна бути прозорою (відношення глухих частин огорожі до прозорих не повинен перевищувати 50 %). Для розв`язання спірних питань щодо влаштування огорож, їх конструкцій застосовуються положення Земельного кодексу України. Зокрема, згідно із статтею 103 цього Кодексу "Зміст добросусідства" власники та користувачі земельних ділянок зобов`язуються обирати.
Згідно з п. 9 ч.ч. 1,2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.
На переконання суду, обраний позивачкою в даному випадку спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є ефективним, зважаючи на те, що можливість вільно користуватися будинком, здійснювати догляд за ним (обслуговування, проведення ремонтів тощо) власнику будинку може бути забезпечена, зокрема, встановленням земельного сервітуту в передбаченому діючим законодавством порядку. Фактично позивачка ставить питання про надання їй права користування земельною ділянкою відповідача для обслуговування належної їй будівлі. Проте спосіб захисту, який вона обрала не відповідає спірним правовідносинам та діючому законодавству, який їх регулює.
Позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження того, що перенесення паркану на 1 метр від відмостки (вимощення) будинку не порушить права відповідача і буде відповідати вимогам законодавства, державних стандартів, норм та правил, а тому суд вважає що в цій частині позову також необхідно відмовити.
Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЗК України визначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.
Згідно із чч.2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Крім того ст. 108 ЗК України передбачено, що власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами, якою також є паркан, спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 321, 373, 375, 376, 379, 391, 401, 402 ЦК України, ст.ст. 38, 39, 98, 90, 91, 100, 103, 108, 107, ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265, 315-319 ЦПК України, ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр», суд,-
У Х В А Л И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області про усунення перешкод у користуванні майном та визнання недійсним рішення сільської ради та правовстановлюючого документу на земельну ділянку відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 06.02.2023.

Суддя Л.М. Гончаренко