Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2023 року

м. Харків

справа № 638/19500/21

провадження № 2/638/1276/23

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Федорова О.В., Гасана М.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

установив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 50 738,25 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2021 року о 14:00 год. по вул. Данилевського, біля будинку № 30 в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який стояв припаркованим та автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який виїжджав з паркомісця заднім ходом та допустив зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки.

Враховуючи той факт, що дорожньо-транспортна пригода сталась за участю забезпечених транспортних засобів, за відсутності травмованих людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), відповідно до якого, ОСОБА_2 визнав свою вину у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «ХМСК» згідно полісу № АР/0508292 від 03 вересня 2020 року.

Автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та перебуває у володінні ОСОБА_1 на підставі усного доручення.

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «ХМСК» з повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування.

Також, 06 вересня 2021 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 уклали договір на проведення експертної оцінки № 726/10-21 щодо визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобілю Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику, вартість матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 29 135,21 грн, а вартість відновлювального ремонту становить 50 738,25 грн.

10 листопада 2021 року позивачем на адресу ПрАТ «ХМСК» надав заяву з копією звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року, та проханням здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 29 135,21 грн. Відповіді на вказану заяву позивач не отримував.

03 листопада 2021 року представником позивача було направлено адвокатський запит на адресу ПрАТ «ХМСК» з проханням надати відомості про страховий випадок та про розмір відшкодування, визначений страховиком, але до цього часу відповіді на адвокатський запит не надходило.

Також, 03 листопада 2021 року позивачем через представника було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 досудову вимогу з проханням відшкодувати шкоду, яка не покривається страховим відшкодуванням. На даний час будь-якої відповіді на досудову претензію не надходило.

Станом на дату подання позовної заяви позивач жодного відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, не отримала.

Таким чином, вважає, що невідшкодованими позивачу залишаються 50 738,25 грн.

Так, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року:

- ринкова вартість автомобіля складає 190 780,25 грн;

- вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 50 783,25 грн;

- вартість матеріального збитку складає 29 135,42 грн.

З урахуванням того, що відповідальність страховика обмежена страховою сумою та розмір відшкодування визначається відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що з ПрАТ «ХМСК» підлягає стягненню 29 135,42 грн, тобто вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу (матеріальний збиток).

Враховуючи те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 50 783,25 грн, а розмір відшкодування, яке повинно бути відшкодовано ПрАТ «ХМСК» складає 29 135,42 грн, то різниця у розмірі 21647, 83 грн, що виходить за межі страхової виплати, підлягає відшкодуванню завдавачем шкоди - ОСОБА_2 (50 783,25 - 29 135,42 = 21647,83 грн).

На підставі вищевикладеного просить з ПрАТ «ХМСК» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 29 135, 42 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 21 647, 83 грн. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати в порядку статті 141 ЦПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 грудня 2021 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді ОСОБА_5

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 жовтня 2022 року визначено суддю-доповідача Яковлеву В.М., у зв`язку з наказом голови суду № 02-03/16 від 14 березня 2022 року про увільнення ОСОБА_5 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, розпорядження № 02-06/68 від 25 жовтня 2022 року.

Матеріали цивільної справи передані в провадження судді Яковлевої В.М. 26 жовтня 2022 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання у справі.

21 листопада 2022 року суду надано відзив на позовну заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Лозового С.В., в якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Судовий розгляд справи провести без участі відповідача та представника відповідача.

Відзив мотивовано тим, що звіт про оцінку № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року не є висновком експерта в розумінні статті 102 ЦПК України, оскільки не є результатом призначеної або проведеної судової товарознавчої експертизи з попередженням експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (цей доказ не містить виконання жодних з зазначених вимог закону), та відповідно не може вважатися належним та допустимим доказом по справі. Зауважує, що він був складений 05 жовтня 2021 року, тобто приблизно за 2 місяці після ДТП та, відповідно, до акту огляду, містить значно більше пошкоджень ніж зазначено у повідомленні про ДТП, що, у свою чергу, ставить під сумнів висновки, викладені в звіті відносно пошкоджень, чи виникли вони внаслідок ДТП за участі відповідача чи внаслідок іншої ДТП, у період з 12 серпня 2021 року до 05 жовтня 2021 року, або в інший проміжок часу.

Враховуючи наведене, вважає, що звіт про оцінку № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року не є належним та допустимим письмовим доказом в розумінні статті 95 ЦПК України, оскільки містить інформацію про пошкодження наявні на 05 жовтня 2021 року, та з огляду на те що перелік пошкоджень значно розширений (тобто суперечить) порівняно з тими пошкодженнями що зазначені у повідомленні про ДТП від 12 серпня 2021 року та скріплені підписами обох водіїв, що на мою думку підтверджує перевагу такого доказу як повідомлення про ДТП над звітом про оцінку в розумінні достовірності та належності доказів. Окрім того, він суперечить принципу об`єктивності в цивільному праві оскільки мене не було запрошено на огляд автомобіля позивачки та я міг зробити жодних зауважень та вплинути на можливість поставити певні питання на вирішення експертом.

Крім того, вказує на те, що відповідачем згідно з вимогами Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Усі процедури по оформленню та підписанню повідомлення про ДТП відповідачем були добровільно виконані відповідно до вимог закону. Тому, вважає, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем по справі, а відшкодування шкоди з його боку можливо лише за умови перевищення розміру, заподіяної шкоди граничного розміру відшкодування страховиком відповідно до закону.

Оскільки знаходиться за межами м. Харкова, просив проводити судові засідання за його відсутності, у зв`язку з неможливістю з`явитися до суду з об`єктивних причин.

07 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рудик І.І. подав відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відповідь на відзив мотивована тим, що твердження відповідача є необгрунтованими. Звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 726/10-21 від 05.10.2021 р. складений відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в У країні». При цьому оцінювач несе відповідальність, встановлену законом за складання неправдивого звіту. Посилання відповідача на статтю 102 ЩІК України в даному випадку є безпідставним, оскільки позивач у позовній заяві не зазначав, що звіт № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року є висновком експерта в розумінні цієї статті.

Пошкодження транспортного засобу, встановлені оцінювачем, жодним чином не суперечать з пошкодженням, зазначеними в повідомленні про ДТП від 12 серпня 2021 року, як про це вказує представник відповідача.

Даний звіт є письмовим доказом, в якому оцінювачем - спеціалістом зроблено висновки щодо розміру завданого збитку.

Вказує на те, що огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено оцінювачем 06 вересня 2021 року, тобто менше ніж через місяць після ДТП, при цьому позивач звернулася до незалежного оцінювача, оскільки ПрАТ «ХМСК» не було виконано обов`язку з огляду пошкодженого автомобіля для визначення розміру матеріального збитку протягом 10 днів з дня повідомлення про ДТП; по-третє, пошкодження зафіксовані оцінювачем, що відносяться, до даної ДТП, узгоджуються за локалізацією і характером із пошкодженнями зазначеними водіями в повідомленні, та відповідають механізму ДТП. На підтвердження того, що пошкодження зафіксовані оцінювачем відповідають пошкодженням завданим внаслідок ДТП, які узгоджуються із фотоматеріалами, долученими до звіту. У той же час, відповідачем жодним чином не доведено, що оцінювачем при визначенні розміру матеріального збитку враховано пошкодження, що не відносяться до ДТП, яка сталася 12 серпня 2021 року за участю сторін.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях, а тому сумніви представника відповідача є необгрунтованими та безпідставними.

Таким чином, звіт долучений позивачем містить повні та об`єктивні відомості про характер пошкоджень транспортного засобу та про розмір завданого збитку, не має будь- яких обмежень для використання у суді і є належним і допустимим доказом по справі.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Представник позивача у судове засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові, та просив їх задовольнити повністю. 06 лютого 2023 року подав до суду заяву, в якій просив судове засідання, призначене на 06 лютого 2023 року, провести за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Представник відповідача, відповідач в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лозовий С.В., в якому просив судовий розгляд справи провести без участі відповідача та представника відповідача.

Третя особа - ОСОБА_3 надала суду письмові пояснення, позовні вимоги просила задовольнити, просила розглянути справу без її участі.

Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною восьмою, десятою статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю.

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався.

Докази того, що відповідачі на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляли суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні.

Згідно з п. 3 статті 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вирішуючи питання щодо розгляду справи по суті, суд приймає до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

За таких обставин, з огляду на вищевикладене, підстави для відкладення судового засідання відсутні.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

12 серпня 2021 року о 14:00 год. по вул. Данилевського, біля будинку № 30 в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який стояв припаркованим та автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який виїжджав з паркомісця заднім ходом та допустив зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки.

Враховуючи той факт, що дорожньо-транспортна пригода сталась за участю забезпечених транспортних засобів, за відсутності потерпілих, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), відповідно до якого, ОСОБА_2 визнав свою вину у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 15).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «ХМСК» згідно полісу № АР/0508292 від 03 вересня 2020 року (а.с. 16).

Автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 13).

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «ХМСК» з повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування.

Також, 06 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір на проведення експертної оцінки № 726/10-21 щодо визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобілю Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику, ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 29 135,21 грн, а вартість відновлювального ремонту становить 50 738,25 грн (а.с. 17-30).

10 листопада 2021 року позивачем на адресу ПрАТ «ХМСК» надав заяву з копією звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року, та проханням здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 29 135,21 грн (а.с. 31).

Відповіді на вказану заяву позивачка не отримувала.

03 листопада 2021 року представником позивача було направлено адвокатський запит на адресу ПрАТ «ХМСК» з проханням надати відомості про страховий випадок та про розмір відшкодування, визначений страховиком, розмір франшизи, визначений полісом, але до цього часу відповіді на адвокатський запит не надходило (а.с. 32).

Також, 03 листопада 2021 року позивачем через представника було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 досудову вимогу з проханням відшкодувати шкоду, яка не покривається страховим відшкодуванням. На даний час будь-якої відповіді на досудову претензію не надходило (а.с. 33-34).

Станом на дату подання позовної заяви позивачка жодного відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, не отримала.

Так, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року:

- ринкова вартість легкового автомобіля складає 190 780,25 грн;

- вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів та деталей, на момент проведення дослідження, складає 50 783,25 грн;

- вартість матеріального збитку легкового автомобіля з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини) складає 29 135,42 грн (а.с. 17-30).

Доводи відповідача стосовно того, що звіт про оцінку № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року не є належним та допустимим письмовим доказом у справі суд не приймає, з огляду на таке.

Чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що розмір майнової шкоди має підтверджуватися виключно висновком судової експертизи.

Наданий позивачем розрахунок вартості ремонту транспортного засобу є належним доказом на підтвердження завданих позивачу збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту). Розмір шкоди, завданий позивачеві, підтверджується даним висновком щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року, який відповідачами жодними доказами не спростований.

Отже, позивач надав суду докази щодо розміру завданої майнової шкоди, зокрема акт огляду транспортного засобу № 726/10-21 (дефектна відомість), ремонтну калькуляцію, які не спростовані відповідачами, і сумнівів у достовірності наданих доказів у суду не виникло.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно п. 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У відповідності зі статтею 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім того, відповідно до положень статті 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пунктами 34.2, 34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у статтею 38 вказаного Закону та статтею 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18.

Як свідчать матеріали справи, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «ХМСК» згідно полісу № АР/0508292 від 03 вересня 2020 року.

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «ХМСК» з повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування.

Однак ПрАТ «ХМСК» належним чином, відповідно до норм чинного законодавства, не визначило розмір та не виплатило страхове відшкодування.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні дані щодо проведення ПрАТ «ХМСК» оцінки шкоди, визначення розміру збитків та складення відповідного звіту, зважаючи на що суд вважає, що ПрАТ «ХМСК» як страховиком не дотримано вимог п. 34.2 та 34.3 статті 34 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Будь-яких доказів, які б спростовували факт ненадання у встановленому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «ХМСК» звіту за результатом проведеного огляду пошкодженого транспортного засобу з визначеним розміром страхового відшкодування, суду не надано.

Разом із тим, 06 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір на проведення експертної оцінки № 726/10-21 та ініційовано проведення огляду пошкодженого транспортного засобу з метою визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобілю Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року:

- вартість матеріального збитку легкового автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 29 135,42 грн з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини);

- вартість матеріального збитку легкового автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 27 589, 15 грн без урахуванням ПДВ (на використані запасні частини);

- вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , без урахування фізичного зносу вузлів та деталей, на момент проведення дослідження, складає 50 783,25 грн;

- ринкова вартість легкового автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , до моменту ДТП становить 190 780, 25 грн.

10 листопада 2021 року позивачем на адресу ПрАТ «ХМСК» надано заяву з копією звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 726/10-21 від 05 жовтня 2021 року, та проханням здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 29 135,21 грн.

Відповіді на вказану заяву ОСОБА_1 не отримала.

Матеріали справи свідчать, що дорожньо-транспортна пригода сталась за участю забезпечених транспортних засобів, за відсутності травмованих людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за таких обставин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол).

Європротокол - це спеціальний бланк повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, який заповнюється водіями-учасниками ДТП на місці аварії, потім надається страховику та стає підставою для виплати страхового відшкодування потерпілим. Європротокол може заповнюватися як в паперовому вигляді, на спеціальному бланку, так і в електронній формі, з використанням системи «Електронний Європротокол». Система «Електронний Європротокол» є доступною за посиланням https://dtp.mtsbu.ua.

Бланк Європротоколу видається автовласнику безкоштовно під час укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У разі втрати або використання бланку Європротоколу, новий бланк видається страховиком безоплатно на підставі письмової заяви.

Європротоколом можна скористатися при умовах, коли: - відсутні травмовані (загиблі) люди, - водії-учасники ДТП мають поліси автоцивільної відповідальності, - наявна згода водіїв транспортних засобів - учасників ДТП щодо її обставин, - у водіїв відсутні ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів.

У разі невиконання хоча б однієї з зазначених умов, виклик відповідного підрозділу Національної поліції для оформлення ДТП є обов`язковим.

Додаткові умови для застосування системи «Електронний Європротокол»: транспортні засоби обох учасників ДТП повинні мати діючі поліси внутрішнього страхування. Якщо будь-який ТЗ забезпечений полісом іноземного страховика, необхідно використовувати паперовий бланк Європротоколу або викликати поліцію. Водії повинні мати при собі справні мобільні телефони. Хоча б один з учасників ДТП повинен мати з собою пристрій (смартфон, планшет, ноутбук) з фотокамерою та доступом в Інтернет. Ідентифікаційні дані про страхувальника (коди ІНПП або ЄДРПОУ) та про забезпечений транспортний засіб (номерний знак, марку та модель) мають бути зазначені в полісі та коректно внесені в єдину централізовану базу даних МТСБУ. В протилежному випадку Система не зможе правильно ідентифікувати учасників ДТП.

Якщо водії скористались Європротоколом (незалежно від його форми), то вони: мають право залишити місце ДТП, звільняються від обов`язку інформувати відповідний підрозділ Національної поліції України про настання ДТП, звільняються від адміністративної відповідальності, передбаченої за спричинення ДТП, повинні не пізніше трьох робочих днів з дати ДТП звернутись зі своїм примірником заповненого Європротоколу до страховика, з яким укладали договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В разі використання системи «Електронний Європротокол» повідомлення страховикам учасників ДТП відправляються автоматично.

Такий механізм спрощеного оформлення ДТП запроваджено в Україні з 19 вересня 2011 року, коли вступив в силу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» від 17.02.2011 № 3045-VI.

Важливо зазначити, що при оформленні Європротоколу страхове відшкодування є додатково лімітованим. При оформлені європротоколу діє додатковий ліміт на страхові виплати.

У травні 2022 року було збільшено ліміт страхової виплати за європротоколом та з 1 липня 2022 року відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 30.05.2022 № 108, такий ліміт становить 80 000 гривень на потерпілого. Раніше він становив 50 000 гривень.

Інформаційна система «Електронний Європротокол» впроваджена в МТСБУ з 01 жовтня 2017 року. У відповідності до рішення Президії МТСБУ від 13 липня 2017 року № 403/2017, Європротокол, оформлений з використанням зазначеної системи, є повним аналогом Європротоколів, надісланих або пред`явлених страховику у паперовій формі.

Як вже було зазначено вище, ліміт страхової виплати за європротоколом становив 50 000 гривень. У подальшому з 01 липня 2022 року Національним банком збільшено до 80 000 гривень - ліміт виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення ДТП з використанням європротоколу. Втім встановлено законодавчі обмеження щодо суми страхового відшкодування. Ними є: податок на додану вартість, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника); франшиза, у разі, якщо вона передбачена договором страхування.

Зважаючи на вищезазначене, суд доходить висновку, що у страховика - ПрАТ «ХМСК», виник обов`язок з відшкодування шкоди, який не перевищує межі страхової суми (ліміту страхового відшкодування), розмір якої зазначений в полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим, як вбачається, позивачка просить стягнути з ПрАТ «ХМСК», на її користь вартість матеріального збитку, завданого автомобілю Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 29 135, 42 гривень з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини).

Стосовно стягнення суми з урахуванням ПДВ суд зазначає наступне.

Щодо стягнення з відповідача - ПрАТ «ХМСК» суми ПДВ, то суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язком для неї.

Згідно із п.196.1.3 статті 196 Податкового кодексу України не є суб`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Пунктом 36.4 статті 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що виплата страхового відшкодуванння (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатити страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікуванням потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ, в зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі, ПДВ не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Тому, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому, а спрямовуються на придбання у платника податків послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Разом з тим, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника ПДВ, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум ПДВ. При цьому, внаслідок незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу не є підставою для виникнення податкових зобов`язань, пов`язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець такої послуги є платником ПДВ. Таким чином, у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов`язання не виникають.

Відповідно до частини другої статті 14 ЦК України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування, за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено приписами частини третьої статті 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Cпеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Разом з тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Водночас звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року зі справи № 3-50гс15).

За наведених обставин у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей та без врахування, у даному випадку, податку на додану вартість.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного суду від 13 березня 2018 року у праві № 910/9396/17.

Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За змістом вказаної норми у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування.

У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.

Аналогічного правового висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц.

Позивачем не надано до суду документів на підтвердження фактичного проведення ремонту транспортного засобу та сплати суми ПДВ, зокрема проведення ремонту вказаного автомобіля на СТО, яке є платником ПДВ.

Таким чином, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів щодо спрямування страхових сум на придбання у платника ПДВ послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню пошкодженого транспортного засобу чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали), а тому правові підстави для стягнення суми з урахуванням ПДВ відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 27 589 гривень 15 копійок, без врахування ПДВ (на використані запасні частини).

Стосовно стягнення матеріальної шкоди з відповідача - ОСОБА_6 в сумі 21 647, 83 гривень, то суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 УК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків, завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що є помилковим висновок суду про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Відповідно до положень пунктів 72, 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Крім того, задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43,44) і № 818/1688/16 (пункти 44,45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44,45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58,59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 27 травня 2020 року правильно вказує, що статтею 1194 ЦК України регламентується визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати.

Однак, вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду вважає, що стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказав на необхідність відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), шляхом їх уточнення та доповнення, зазначивши випадки, до яких висновки Великої Палати в цих справах не застосовуються, зокрема у випадку виключення страхової компанії зі складу МТСБУ та позбавлення її ліцензії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року зазначила, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 указаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР), шляхом звернення з позовом до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому в постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування, має право пред`явити вимоги до винної особи або її страховика.

У справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18), 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Таким чином суд звертає увагу, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою стягується із винної особи, а розмір недоплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню із страховика в межах ліміту його відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована належним чином у ПрАТ «ХМСК» відповідно до полісу № АР508292, який станом на 12 серпня 2021 року був діючим.

Як вже встановлено вище, ліміт відповідальності страхової компанії за європротоколом на момент ДТП становив 50 000 грн 00 коп, який у подальшому, з 01 липня 2022 року, збільшився до 80 000 гривень.

Так, суд дійшов висновку, що ПрАТ «ХМСК», уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе зобов`язання у межах страхової суми відповідати за шкоду, заподіяну страхувальником третій особі, та, відповідно, про наявність правових підстав для стягнення з ПрАТ «ХМСК» на користь ОСОБА_1 суми матеріального збитку в розмірі 27 589, 15 гривень без урахування ПДВ.

Як вбачається з позову, ОСОБА_1 також просив стягнути зОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 21 647, 83 грн.

Отже, вбачається, що сума, яку просить стягнути позивачка у даній справі, не перевищує страхового ліміту відповідальності страховика.

Відповідно, розмір матеріальної шкоди, яку поніс позивач у загальному розмірі покривається в повному обсязі страховим відшкодуванням (лімітом відповідальності) страховика, а відтак стосуються взаємовідносин позивача зі страховиком, який застрахував відповідальність винуватця ДТП, що, у свою чергу, свідчить про відсутність підстав для покладення додаткової відповідальності на таку особу у разі неперевищення розміру шкоди розміру страхового ліміту.

Більше того, оскільки, як встановлено, страхове відшкодування не розраховувалось страховою компанією та не було виплачене, станом на цей час відсутні підстави вважати, що така страхова виплата, тобто розмір отриманого страхового відшкодування, буде недостатнім та перевищить ліміт відповідальності страховика.

А тому правові підстави для покладення відповідальності на страхувальника ОСОБА_2 відсутні.

Закріплений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Крім того, слід зауважити, що позивачкою суду не надано копії полісу цивільно-правової відповідальності водія автомобіля Ford Escape, державний номерний знак НОМЕР_2 ПрАТ «ХМСК» № НОМЕР_4 від 03 вересня 2020 року, а відповідно до вимог частини першої, другої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

За таких обставин суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини стосовно розміру франшизи (у разі, якщо вона передбачена договором страхування), яка підлягає стягненню зі страхувальника ОСОБА_2 .

Разом із тим, у подальшому позивачка не позбавлена права звернутися з відповідною вимогою до суду.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з такого.

Згідно з положеннями статей 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до позиції Верховного Суду від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у вказаних вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, є підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На даний час матеріали справи не містять акту прийому-передачі виконаних робіт, суду не надано доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат.

Водночас суд враховує позицію сторони позивача про те, що на виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України докази в обгрунтування понесених витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи будуть надані протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин підстави для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу наразі відсутні.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі положень статті 141 ЦПК України з Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню документально підтверджений сплачений судовий збір у сумі 908 грн 00 коп.

Керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 27 589 (двадцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 15 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Харківська муніципальна страхова компанія», адреса місцезнаходження: 61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 63, .

Відповідач - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2023 року.

Суддя В. М. Яковлева