Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1135/22

Провадження № 2/943/259/2023

16 лютого 2023 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кос І. Б.

за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у квартирі,-

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що 28 грудня 1998 року вона разом із колишнім чоловіком ОСОБА_3 придбали спірну квартиру згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. зареєстрованого в реєстрі за №2789. Згідно технічного паспорта на вказану квартиру вбачається, що квартира має загальну площу 41,9 кв.м. та придатна для проживання. Спірна квартира розташована в будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться на землях комунальної власності Красненської селищної ради (відповідача). У березні 2007 року вони розлучилися, внаслідок чого позивачка змінила прізвище із « ОСОБА_4 » на дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 її колишній чоловік ОСОБА_3 помер. Із часу придбання спірної квартири по даний час позивачка зареєстрована та постійно у ній проживає, сплачує комунальні платежу та здійснює догляд за нею, а іншого житла у позивачки не має. Однак згодом позивачка довідалась, що спірна квартира відсутня в реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому, маючи на руках лише нотаріально посвідчену копію вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, вона намагалась внести відповідні відомості до згаданого реєстру речових прав, проте державним реєстратором їй у цьому було відмовлено через відсутність оригіналу указаного договору купівлі-продажу квартири, оригінал якого нею втрачений. Оскільки спірна квартира придбана у рівних частинах позивачкою разом зі своїм колишнім чоловіком ( ОСОБА_3 ), а тому позивачка претендує виключно на даної квартири, а іншу її частку в розмірі також частини успадковує син померлого чоловіка ( ОСОБА_6 ). Отже, ураховуючи наведене та втрату позивачкою оригіналу згаданого договору купівлі-продажу квартири, вона просить захистити її порушене право в судовому порядку на підставі положень статті 392 ЦК України, задовольнивши заявлений позов.

Ухвалою судді від 19.09.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 15.11.2022 року в підготовчому судовому засіданні постановлено залучити до участі в даній цивільній справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а розгляд вказаної цивільної справи відкладено на 08.12.2022 року з повідомленням сторін та третьої особи.

Ухвалою суду від 23.12.2022 року закрито підготовче провадження із призначенням даної цивільної справи до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явилася, незважаючи на систематичне повідомлення її судом про час і місце розгляду вказаної справи. Разом із тим, у матеріалах справи міститься заява позивачки, де вона просить розгляд справи проводити без її участі та задовольнити заявлений позов.

Відповідач Красненська селищна рада явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши клопотання про розгляд справи у відсутності представника відповідача, а при вирішенні спору покладається на думку суду.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, незважаючи на систематичне повідомлення її судом про час і місце розгляду вказаної справи, письмових пояснень по суті спору чи будь-яких клопотань від неї до суду не надходило.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 28 грудня 1998 року ОСОБА_7 (позивачка по справі) та ОСОБА_3 (колишній чоловік позивачки) спільно придбали у ОСОБА_8 в рівних частинах кожний квартиру АДРЕСА_1 , про що вбачається із договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. зареєстрованого в реєстрі за №2789, копія якого долучена до справи (а.с. 5).

Як убачається із указаного договору, що відчужувана квартира складається із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м.

Аналогічні технічні характеристики містяться у технічному паспорті, виготовленому на спірну квартиру ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 15.12.2021 (а.с. 6-8).

Статтею 22 КпШС України у редакції, що була чинною на момент придбання спірної квартири (28.12.1998), передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 28 КпШС України).

Аналогічними за своїм змістом є у даний час чинні норми Сімейного кодексу України, зокрема, передбачені ст.ст. 69, 70 СК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/1506/20 (провадження № 61-17350св21) із посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), зазначено, що: «за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Як слідує із довідок Красненської селищної ради за №1394 та №1395 від 21.10.2022, що будинок АДРЕСА_2 знаходиться на землях комунальної власності, а позивачка зареєстрована та проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні платежі (а.с. 33-48).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 на момент придбання спірної квартири перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Шлюб між ними розірвано 21 березня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.03.2007, копія якого міститься у матеріалах даної справи (а.с. 12).

Також із указаного вище Свідоцтва слідує, що внаслідок розлучення позивачка змінила своє прізвище із « ОСОБА_4 » на дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Судом установлено, що ОСОБА_3 (колишній чоловік позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після його смерті приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В. заведена спадкова справа за №15/2010, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 24, 49, 51).

Із матеріалів цієї спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дочка ОСОБА_2 , яка залучена до участі в цій справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Проте з отриманих судом матеріалів цієї спадкової справи від приватного нотаріуса Тиднюк Г.В. слідує, що свідоцтво про право на спадщину нікому зі спадкоємців не видавалось (а.с. 50-59).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, визнання права (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

У силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Отже, позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

При цьому відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що передбачене статтею 392 Цивільного кодексу України правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року в справі №916/1608/18 та постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 року в справі №924/681/21.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Ураховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема те, що спірна квартира АДРЕСА_1 у рівних частинах була придбана позивачкою ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В. зареєстрованого в реєстрі за №2789, що складається із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м., зважаючи на законодавчу та договірну рівність часток у вказаній квартирі (п. 1 цього Договору), а також закріплене статтею 392 ЦК України, якою передбачено, право власника майна на пред`явлення відповідного позову про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, втрата позивачкою правовстановлюючого документа (оригіналу договору купівлі-продажу вказаної квартири), відтак, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Красненська селищна рада Золочівського району Львівської області (80560, смт. Красне, вул. Івана Франка, 2а, Золочівського району Львівської області).

Третя особа: ОСОБА_2 (с. Андріївка, Золочівський район Львівська область).

Повний текст рішення виготовлено: 24 лютого 2023 року.

Суддя: І. Б. Кос