провадження № 22-ц/824/1153/2023
головуючий у суді І інстанції Горбенко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , територіального сервісного центру МВС №8041 РСЦ МВС в м. Києві, третя особа - ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, скасування перереєстрації транспортного засобу, зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль у порядку ст. 392 ЦК України та витребування автомобіля,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Територіального сервісного центру МВС № 8041 РСЦ МВС в м. Києві про визнання правочину недійсним, скасування перереєстрації транспортного засобу, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову позивачка зазначала, що належний їй, станом на травень 2019 року, на праві власності автомобіль сірого кольору марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, № кузову (шасі, рами) НОМЕР_1 , який зареєстровано 5 квітня 2018 року підрозділом МВС ТСЦ 7441 на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 3080 від 5 квітня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та договору купівлі - продажу транспортного засобу 3080 від 5 квітня 2018 року, якому присвоєно д.н.з. НОМЕР_3 , надала в тимчасове користування батьку відповідача за первісним позовом, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Згодом ОСОБА_3 дізналася, що автомобіль було перереєстровано всупереч її волі на відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 , в той час, коли ОСОБА_3 перебувала за кордоном, а в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року вказується, що вона особисто була присутньою під час його укладення, тому вважала, що спірний автомобіль незаконно був перереєстрований на відповідача.

Вказувала, що у графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року, відповідно до якого позивачка передала у власність ОСОБА_2 належний їй транспортний засіб марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , зазначені прізвище, ім`я, по батькові, зареєстроване місце проживання, серія та номер паспорту, а також наявний підпис ОСОБА_3 , тобто підтвердження її особистої участі під час укладення вказаного договору. Проте, як вказувала ОСОБА_3 у первісному позові, вона не була присутньою під час укладення вказаного договору, оскільки перебувала за кордоном, посилаючись на інформаційну довідку від 5 лютого 2021 року Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, згідно якої ОСОБА_3 перебувала за межами України з 4 червня 2019 року по 18 червня 2019 року, на підставі документу НОМЕР_7, копію якого позивачка за первісним позовом додала до позову, де проставлені відповідні відмітки про перетин кордону.

Окрім того, позивачка за первісним позовом вказувала, що коли дізналася про перереєстрацію належного їй автомобіля всупереч її волі, остання звернулася до Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві, де на підставі поданої її заяви про вчинення злочину від 18 січня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за №0000113 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_1 (батька відповідача за первісним позовом), якому вона надала в тимчасове користування вказаний транспортний засіб, а її визнано потерпілою.

В межах вказаного кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта від 16 березня 2021 року, № СЕ-19/111-21/10185-ПЧ підпис від імені ОСОБА_3 у графі «продавець» договору купівлі - продажу транспортного засобу № 8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису; рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 на всіх копіях сторінок її паспорту серії НОМЕР_4 виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису.

Вилучений органом досудового розслідування у ОСОБА_2 спірний автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , після проведення експертиз в рамках кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва (провадження №1-кс/759/2892/21, ун. № 759/8327/21) від 23 квітня 2021 року був переданий ОСОБА_3 на відповідальне зберігання з правом користування. Як вказувала позивачка за первісним позовом, автомобіль перебуває на час розгляду справи у її володінні, проте в наявному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником зазначено ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що позивачка, за первісним позовом, не підписувала договір купівлі-продажу транспортного засобу, то за приписами норми ч.2 ст.207 ЦК України відсутній вчинений нею у письмовій формі договір купівлі-продажу, належного їй - ОСОБА_3 транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , і як наслідок, враховуючи, що такий договір нею не вчинявся, перереєстрація вказаного транспортного засобу за новим власником - ОСОБА_2 була здійснена неправомірно, а тому позивачка була вимушена звернутися з даною позовною заявою до суду, в якій просила визнати недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу №8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року, скасувати перереєстрацію транспортного засобу, здійснену 6 червня 2019 року, зобов`язати ТСЦ № 8041 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві поновити (здійснити) державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 , видавши свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу на її ім`я.

У серпні 2021 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль у порядку ст. 392 ЦК України та витребування автомобіля.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його батько ОСОБА_1 у другій половині травня 2019 року повідомив йому, що адвокат ОСОБА_3. (позивач за первісним позовом), яка веде кримінальну справу його товариша, має намір продати спірний автомобіль або йому, ОСОБА_2 , або його батьку ОСОБА_1 , при цьому вартість буде дуже маленька, 50 000 грн, бо батько позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_1 , вже безоплатно переоформив на ОСОБА_3. належний йому автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.н.з. якого НОМЕР_5 . При цьому, як вказував позивач за зустрічним позовом, батько не вказував, кому саме належить спірний автомобіль. Позивач, за зустрічним позовом, погодився, та 6 червня 2019 року прибув до сервісного центру, де зустрів свого батька, який через деякий час відійшов і повернувся із жінкою, яка представилася ОСОБА_4 , з якою він і уклав договір купівлі - продажу спірного автомобіля. ОСОБА_5 зазначав, що процедуру оформлення спірного автомобіля на його ім`я за договором купівлі - продажу проходили втрьох - батько ОСОБА_1 , він ОСОБА_2 та жінка, яка представилася ОСОБА_6 . При цьому зазначав, що Договір купівлі - продажу він уважно читав, а інші документи щодо переоформлення дивився поверхнево, оскільки повністю довіряв батькові та робив усе, що він казав. Гроші за автомобіль в розмірі 49 000 грн він передав жінці, як був певний, ОСОБА_7 . Вказував, що став добросовісним набувачем та законним власником спірного автомобіля. Як пізніше дізнався, ОСОБА_8 була коханкою його батька, який проживав з нею в квартирі в м. Київ, він розірвав шлюб з мамою позивача за зустрічним позовом, щоб одружитися на ОСОБА_9 , яка також бажала розлучитися зі своїм чоловіком, вони часто їздили спірним автомобілем разом.

Вказував, що ОСОБА_3 звернулася до поліції із заявою про вчинення злочину з метою помсти його матері та у зв`язку з тим, що дізналася про те, що вони продали квартиру та в них є грошові кошти, які вимагала у товариша його батька за закриття кримінального провадження, а тому всі ці обставини на переконання сторони позивача за зустрічним позовом, у сукупності та зв`язку вказують на те, що спірний автомобіль вибув з її володіння з її волі.

Крім того, в зустрічному позові зазначав, що 23 квітня 2021 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.В. (справа № 759/8327/21) в порушення вимог Закону винесла ухвалу, якою передала спірний, вилучений в рамках кримінального провадження, автомобіль ОСОБА_3 на відповідальне зберігання, який, на момент подання зустрічного позову, знаходиться у неї.

На підставі вище викладеного, ОСОБА_2 у зустрічному позові просив відмовити у задоволенні первісного позову, визнати за ним право власності на спірний автомобіль та витребувати його у ОСОБА_3 , зобов`язавши останню повернути йому спірний автомобіль.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , територіального сервісного центру МВС 8041 регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування перереєстрації транспортного засобу, зобов`язання поновлення реєстрації задоволено.

Визнано недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - договору купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Скасовано перереєстрацію транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , здійснену 6 червня 2019 року територіальним сервісним центром 8041 Регіонального сервісного центру МВС у м. Київ за новим власником ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та територіального сервісного центру солідарно на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2 724 грн.

У задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на автомобіль у порядку ст. 392 ЦК України та витребування автомобіля відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвалою суду від 9 лютого 2022 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог (т. 1, а.с. 236 - 237), при цьому, у цій же ухвалі суд зазначив про продовження розгляду справи за участю ОСОБА_1 , а відповідно визнав участь у судових засіданнях ОСОБА_1 обов`язковою.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не викликав та не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи 5 жовтня 2022 року, а судове засідання у цей день відбулося за його відсутності.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач 2 - територіальний сервісний центр МВС № 8041 РСЦ МВС в м. Києві (далі ТСЦ № 8041) не є юридичною особою, при цьому зазначений у первісному позові ОСОБА_3 не належить ТСЦ № 8041, а тому ТСЦ № 8041 не міг бути відповідачем у справі, а тому була порушена територіальна підсудність.

Зазначає, що суд першої інстанції взагалі не досліджував письмові докази ОСОБА_2 , а тому не міг встановити обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, суд не з`ясовував, що перереєстрація спірного автомобіля відбулася саме з доброї волі ОСОБА_3 . Більш того, вона наполягала на його перереєстрації, як можна швидше, у зв`язку із її розлученням зі своїм чоловіком (т. 1, а.с. 134 - 136).

Наголошує на тому, що ОСОБА_3 не виконала вимоги суду щодо направлення копії її первісної позовної заяви із додатками (т. 1, а.с. 237 абзац 3 резолютивної частини ухвали), залученій саме за клопотанням ОСОБА_3 , третій особі - ОСОБА_1 .

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні декілька разів стверджує, що договір 8041/2019/1502448 купівлі-продажу автомобіля не був підписаний ОСОБА_10 , проте, одночасно суд визнає цей договір недійсним. Тобто, якщо договір не був підписаний, то він не може бути визнаний недійсним, оскільки він є неукладеним.

Заперечує проти обґрунтованості висновків суду у оскаржуваному рішенні про дослідження судом копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_7 , виданого на ім`я ОСОБА_3 , оскільки в матеріалах судової справи відсутня копія вказаного паспорту серії НОМЕР_7 , і він взагалі не досліджувався судом.

Зазначає, що у супереч вимогам п. 4 ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_3 не довела свої позовні вимоги, оскільки усі подані нею докази не засвідчені у встановленому порядку. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України сторона відповідача порушувала перед судом клопотання про витребування у ОСОБА_3 оригіналів письмових доказів, проте, суд не задовольнив це клопотання та не витребував у ОСОБА_3 оригінали доказів.

Також зазначає, що суд у рішенні послався на те, що «у Святошинському районному суді міста Києва розглядається обвинувальний акт стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3, 4 ст. 358 КК України». Проте, суд не мав правових підстав посилатись на зазначений факт, оскільки це суперечить п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де вказано, що доказом порушення публічного порядку вчинення правочину є вирок суду у кримінальній справі.

Вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги абзацу 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України, оскільки волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження належного їй автомобіля, було зафіксовано електронним засобом зв`язку, зокрема шляхом надіслання ОСОБА_1 у месенджері «Телеграм» погодження номерного знаку з цифрами НОМЕР_12 після його перереєстрації з неї на відповідача, і саме цей номерний знак з моменту перереєстрації та зараз знаходиться на автомобілі (т. 1 а.с. 124- 125).

Також вважає, що суд порушив вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, оскільки за наведених у п.п. 3.1, 3.2 цієї скарги обставин, недійсність договору 8041/2019/1502448 купівлі-продажу автомобіля щодо відчуження автомобіля не могла бути встановлена.

При цьому, звертає увагу на те, що у ч. 1 ст. 215 ЦК України, відсутнє посилання на ч. 4 ст. 203 ЦК України - щодо недотримання форми правочину, як підстави для його недійсності.

Наголошує на тому, що суд неправильно застосував вимоги ч. 3 ст. 639 ЦК України, оскільки, якщо, за твердженням ОСОБА_3 та суду, договір 8041/2019/1502448 купівлі-продажу автомобіля все ж не був підписаний ОСОБА_10 , тому він є неукладеним, а відтак не може бути визнаний недійсним.

Посилається на порушення судом першої інстанції вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки своє рішення суд обґрунтував доказами, які не були заздалегідь направлені ОСОБА_10 іншим учасникам справи.

12 грудня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що скаржник особисто брав участь в засіданні, надавав пояснення, був повідомлений про залучення його до справи в якості третьої особи, мав можливість надати всі наявні в нього докази на стадії підготовчого засіданні, адвокат Муха О. в судовому засіданні 5 жовтня 2022 року не ставив питання щодо особистої участі третьої особи чи відповідача ОСОБА_2 , зважаючи на те, що він являється адвокатом обох сторін з одного предмета спору, але в різних провадженнях (відповідача ОСОБА_2 в цивільному за цим позовом, скаржника ОСОБА_1 в кримінальному за обвинуваченням останнього в підробці документу, на підставі якого спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_3 ) вважає, що скаржник був обізнаний про розгляд справи 5 жовтня 2022 року, що повністю узгоджується із посиланням суду першої інстанції у рішенні.

Зазначає, що після залучення скаржника до справи в якості третьої особи (ухвала від 9 лютого 2022 року) ОСОБА_3 особисто направила копії позову з додатками скаржнику за місцем його реєстрації 15 лютого 2022 року. Окрім того, ні скаржник, ні будь-який інший учасник під час розгляду справи ніколи не вказували на те, що скаржнику не було направлено копій позову з додатками, а сам скаржник особисто брав участь в судовому засіданні першої інстанції, надавав пояснення, був повністю обізнаний про матеріали справи та не заявляв суду про необізнаність з матеріалами даної справи.

12 грудня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідач 2 за первісним позовом, ТСЦ МВС № 8041 РСЦ МВС у м. Києві є належним відповідачем, оскільки у судових засіданнях в суді першої інстанції особисто приймав участь представник, який жодного разу не заявляв про те, що він є неналежним відповідачем, окрім того відзив на первісний позов від відповідача 2 було підписано ОСОБА_11 , яка також не заявляла про те, що відповідач є неналежним, більше того до відзиву представником відповідача 2 за первісним позовом було додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві (знаходиться в матеріалах справи), з якого вбачається що представник відповідача 2 ОСОБА_12 «наділена повноваженнями вчиняти дії від імені юридичної особи».

Заперечує проти доводів скаржника щодо недослідження судом наданих ним до справи доказів, зокрема суд не з`ясував, що перереєстрація спірного автомобіля відбулася з доброї волі ОСОБА_3 , яка наполягала на такій перереєстрації у зв`язку з розлученням, оскільки такі доводи є видуманими, неправдивими, і такими, що не відповідають дійсності.

Звертає увагу також на те, що копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, з якої вбачається що на момент вчинення спірного договору ОСОБА_3 перебувала закордоном, була додана до первісного позову, зазначена в додатках, знаходилася та знаходиться матеріалах справи.

15 грудня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія) ГСЦ МВС) - Степаненко Т., в якому вона вказує на те, що територіальний сервісний центр МВС № 8041 не є юридичною особою, а тому не має процесуальної правоздатності та процесуальної дієздатності та не може бути відповідачем (за первісним позовом) щодо предмета спору у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Муха О.О. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

24 січня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить проводити розгляд справи за його відсутності. Вказує, що підтримує апеляційні скарги та просить їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційних скарг підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом суд першої інстанції виходив із того, що договір відчуження належного позивачці рухомого майна не відповідав чинному законодавству, суперечив порядку укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів, позивачкою не був підписаний, а підписаний особою, яка не мала на це повноважень, а отже даний договір був спрямований на незаконне заволодіння її майном за відсутності на це волі ОСОБА_3 . Тому суд першої інстанції визнав доведеними вимоги позову про визнання оскаржуваного договору недійсним (як оспорюваного) та з метою захисту порушеного права позивачки визнав доведеним необхідність застосування способу захисту у виді застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації транспортного засобу, яка була здійснена на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу за відповідачем ОСОБА_2 , та відновлення реєстрації права на указане рухоме майно за нею.

При вирішенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір купівлі - продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року не було укладено, а оскільки договору укладено не було, у позивача за зустрічним позовом не виникло право власності на спірний автомобіль, тому і порушення права власності не відбулося. При цьому суд керувався висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №5006/5/39б/2012, та зазначив про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення зустрічного позову через відсутність порушеного права власності позивача за зустрічним позовом, оскільки заявлений позов спрямований не на захист права власності шляхом його визнання, як це передбачено ст. 392 ЦК України, а фактично на набуття права власності, що не відповідає наведеній правовій нормі.

Колегія суддів не може погодитись з вищевказаними висновками суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення прав учасника справи - третьої особи скаржника ОСОБА_1 щодо участі у судовому засіданні, які він безпосередньо обґрунтовує такими обставинами, встановлено наступне.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року до участі у цій справі було залучено третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 та повідомлено його та інших учасників справи про дату слухання справи на 18 квітня 2022 року.

Відповідна ухвала 14 лютого 2022 року була направлена третій особі, що підтверджено супровідним листом суду (а.с. 6, Т. 2).

Розгляд справи 18 квітня 2022 року не відбувся, справу було знято з розгляду (а.с. 10,11, Т. 2). Судом було призначено наступну дату засідання на 22 червня 2022 року, про що було повідомлено позивача та відповідача судовими повістками. Відповідно третя особа не була присутня на засіданні 22 червня 2022 року, коли судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 липня 2022 року. Відповідну ухвалу суду було направлено поштою третій особі 24 червня 2022 року, що підтверджено супровідним листом суду та повісткою про виклик ОСОБА_1 для надання пояснень у якості свідка (а.с. 24, 25, 26 Т. 2).

У судовому засіданні, яке відбулось 20 липня 2022 року ОСОБА_1 надав свої пояснення як свідок, що підтверджено протоколом судового засідання.

Наступне засідання було призначене на 21 вересня 2022 року, яке не відбулось у зв`язку із зняттям справи з розгляду, а сам розгляд відкладено на 05 жовтня 2022 року

Доказів про те, що третю особу - ОСОБА_1 було повідомлено про дату та час розгляду справи, що була призначена на 5 жовтня 2022 року, за наслідком якого судом було ухвалено рішення у справі, матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20) зазначено, що «Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ...Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права в силу вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення...».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року в справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20) зазначено, що «відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України» порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

ОСОБА_1 при зверненні із апеляційною скаргою вказував, що не отримував ніяких повідомлень про розгляд справи, рішення було ухвалене за його відсутності в суді першої інстанції.

Заперечення ОСОБА_3 про те, що інтереси третьої сторони ОСОБА_1 були представлені адвокатом Муха О.О., колегія апеляційного суду не може взяти до уваги, оскільки матеріали цієї цивільної справи не містять таких доказів щодо представництва.

Отже, колегія суддів вважає, що є обґрунтовані та доведені обставини, за яких рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення, а саме з підстав, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 придбала у власність транспортний засіб марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, № кузову (шасі, рами) НОМЕР_1 , який зареєстровано 5 квітня 2018 року підрозділом МВС ТСЦ 7441 на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 3080 від 5 квітня 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та копією договору купівлі - продажу транспортного засобу 3080 від 5 квітня 2018 року. Після перереєстрації, вказаного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_3 , йому присвоєно державний номерний знак НОМЕР_3 .

6 червня 2019 року від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2019/1502448, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 належний їй транспортний засіб марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 .

Із договору купівлі-продажу від 6 червня 2019 року вбачається, що відповідно до п. 3.1 договору ціна транспортного засобу складає 49000 грн. Зі змісту договору вбачається, що даний договір укладений між сторонами в приміщенні територіального сервісного центру МВС 8041 РСЦ МВС в м. Києві в присутності адміністратора ОСОБА_13 . В графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» зазначені прізвище, ім`я, по батькові, зареєстроване місце проживання, серія та номер паспорту, а також наявний підпис від імені ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що на підставі спірного договору було здійснено перереєстрацію транспортного автомобіля за відповідачем ОСОБА_2 , як новим власником автомобіля, у підтвердження чого надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 .

На відповідні обставини також посилається сторона відповідача, як сторона позивача за зустрічним позовом.

Судом також встановлено, що за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення Святошинським Управлінням поліції ГУНП в м. Києві зареєстровано кримінальне провадження № 0000113 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_1 (батька відповідача за первісним позовом, третьої особи за первісним позовом), що підтверджено витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зі змісту наявної в матеріалах справи інформації вбачається, що до Святошинського районного суду міста Києва був направлений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3, 4 ст. 358 КК України. Згідно обвинувального акта вказано, що досудовим розслідуванням встановлено, як ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб спільно із невстановленою особою жіночої статі, 6 червня 2019 року перебуваючи на території Територіальної сервісного центру МВС № 8041 РСЦ МВС в м. Києві по вул. Туполєва, 19, підробив договір купівлі - продажу транспортного засобу 8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року з метою подальшої перереєстрації автомобіля сірого кольору марки «TOYOTA» модель «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер випуску (шасі, рами) НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_3 (позивачці за первісним позовом), на свого сина - ОСОБА_2 (відповідача за первісним позовом), оформивши на останнього право власності на автомобіль шляхом підробки договору купівлі-продажу автомобіля, чим вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3,4 ст. 358 КК України. Проте, вирок суду відсутній на час розгляду справи.

У підтвердження вимог позову позивачкою до її позову було додано копію висновку експерта від 16 березня 2021 року, № СЕ-19/111-21/10185-ПЧ (експертиза призначалась та проводилась в межах кримінального провадження №0000113), із якого вбачається, що ОСОБА_3 не вчиняла та не підписувала оспорюваний нею правочин - договір купівлі-продажу від 6 червня 2019 року № 8041/2019/1502448, «підпис від імені ОСОБА_3 у графі «продавець» договору купівлі - продажу транспортного засобу 8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису; рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 на всіх копіях сторінок її паспорту серії НОМЕР_4 виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису».

З дослідженої судом першої інстанції копії запиту-відповіді (на № Х-1201 від 2 лютого 2021 року) від 5 лютого 2021 року Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України вбачається, що на момент відчуження, належного позивачці за первісним позовом транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_1 , 6 червня 2019 року позивачка за первісним позовом, ОСОБА_3 перебувала за межами України.

Із матеріалів справи також вбачається, що у додатках до позову позивачкою зазначено подання копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_3 . Однак у матеріалах справи відсутні як копія указаного доказу так і складений працівниками суду акт про відсутність указаного доказу, зазначеного у додатку до позовної заяви.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним як оспорюваного колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

У справі, що розглядається, позивач звернулась з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мотивуючи їх тим, не підписувала договір купівлі-продажу транспортного засобу та підтвердила указану нею обставину висновком експерта від 16 березня 2021 року, № СЕ-19/111-21/10185-ПЧ, проведеним в межах кримінального провадження №0000113, та інформацією від 5 лютого 2021 року Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, згідно з якою 6 червня 2019 року позивач за первісним позовом ОСОБА_3 перебувала за межами України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених Законами України "Про захист прав споживачів", "Про дорожній рух" та у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Порядком № 1388 встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів (крім транспортних засобів, визначених абзацом другим пункту 12 цього Порядку) сервісними центрами МВС може проводитися за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС та здійснюють продаж нових транспортних засобів, або через центри надання адміністративних послуг, утворені відповідно до Закону України "Про адміністративні послуги", на основі рішень, узгоджених між сервісними центрами МВС та органами, які прийняли рішення про утворення центрів надання адміністративних послуг.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку документи, визначені у п. 8 Порядку № 1388, зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Отже, оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів можливо саме на підставі письмового, або за бажанням сторін нотаріально-посвідченого договору.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №145/145/17 з урахуванням аналізу положень Постанови КМУ №1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», де також застережено, що оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих (відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держпродспоживслужбі) бланків біржових угод із безпосередньою присутністю адміністраторів таких органів. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Сторони можуть за бажанням нотаріально посвідчити Договір, або зробити це під час перереєстрації ТЗ безпосередньо у сервісному центрі МВС.

Отже, досягнення угоди між сторонами щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу має бути підтверджено письмовим договором у простій письмовій формі на бланку встановленої форми, або нотаріально посвідченим договором за бажанням.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом).

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

У справі, що переглядається, як на доказ у підтвердження вимог первісного позову позивач посилається на висновок експерта від 16 березня 2021 року, № СЕ-19/111-21/10185-ПЧ (експертиза призначалась та проводилась в межах кримінального провадження №0000113) із якого слідує, що ОСОБА_3 не вчиняла та не підписувала оспорюваний нею правочин - договір купівлі-продажу від 6 червня 2019 року №8041/2019/1502448, «підпис від імені ОСОБА_3 у графі «продавець» договору купівлі - продажу транспортного засобу 8041/2019/1502448 від 6 червня 2019 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису; рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 на всіх копіях сторінок її паспорту серії НОМЕР_4 виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису».

Заперечуючи у доводах апеляційної скарги проти первісного позову представник ОСОБА_2 заперечує можливість врахування указаного висновку експерта як належного та допустимого доказу з тих підстав, що були порушені вимоги ст. 95 ЦПК України та положення пункту 2.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07 квітня 2003 року "ДСТУ 4163-2003", відповідно до яких відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Так, відповідно до ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, відповідно до ч. 9, 11 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно із п. 3 розділу V Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2017 № 591, висновок експерта експертного дослідження, повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, клопотання експерта оформлюються у двох примірниках, один з яких надсилається ініціатору, а інший - у паперовій або електронній формі зберігається у справі ДНДЕКЦ, НДЕКЦ за номенклатурою.

Як убачається із змісту висновку експерта ініціатором її проведення був слідчий СВ Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції України в м. Києві Бондар М.М. щодо проведення почеркознавчої експертизи у межах у кримінального провадження, а установою, яка провела експертизу, та у якої знаходиться інший примірник висновку експерта, є Київський НДЕКЦ МВС.

Отже, оригінал висновку експерта у позивача відсутній, оскільки такий оригінал знаходиться у справі кримінального провадження, про що позивачем було повідомлено у тексті позову, як це передбачено у ч. 5 ст. 95 ЦПК України.

Також, позивачем ОСОБА_3 було заявлене клопотання від 28 січня 2022 року про долучення завіреної копії висновку експерта (а.с. 212-222, Т. 1), яке було задоволено судом.

Таким чином, сторона відповідача мала право заявити клопотання про витребування судом оригіналу цього доказу від особи чи установи, у якої наявний оригінал доказу, як це передбачено ч. 6 ст. 95 ЦПК України, а не від ОСОБА_3 , як зазначено у доводах апеляційної скарги, у якої оригінал такого доказу був відсутній.

Крім того, як убачається із матеріалів справи представник відповідача ОСОБА_2 Муха О.О. 02 лютого 2022 року ознайомився із матеріалами справи після того, як завірений слідчим висновок експерта був залучений до матеріалів справи, що підтверджено його заявою (а.с. 223, Т.1). Повторно адвокат Муха О.О. ознайомився із матеріалами справи 5 жовтня 2022 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неможливості взяти до уваги засвідчену слідчим копію висновку експерта лише з тих підстав, що не зазначена дата засвідчення копії експертного висновку, колегія апеляційного суду не може визнати їх обґрунтованими, оскільки стороною відповідача не зазначено, яким чином учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу саме з цих підстав.

Так, колегія апеляційного суду виходить з аналізу положень ст. 83 та 95 ЦПК України, за яких суд не враховує докази, які піддані стороною обґрунтованим сумнівам щодо достовірності такого доказу, а не лише з формальних підстав, які у цій справі заявлені стороною відповідача за первісним позовом, а саме не зазначена дата засвідчення слідчим копії доказу. Жодних обставин щодо неповноти, неясності, необґрунтованості висновку експерта або того, що такий висновок суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності скаржником не вказано.

Відповідно стороною відповідача за первісним позовом клопотання про витребування належним чином засвідченої копії від особи чи установи, у якої знаходиться оригінал експертного висновку, в суді апеляційної інстанції також не заявлялось.

Не можна визнати також обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що висновок експерта не потрібно враховувати з тих підстав, що такий доказ не був надісланий третій особі без самостійних вимог разом із первісним позовом на вимогу ухвали суду, якою третю особу було залучено до участі у цій справі.

Так, ОСОБА_3 до матеріалів справи разом із засвідченою слідчим копією висновку експерта були надані докази направлення документів сторонам, про що зазначено у самому клопотанні від 28 січня 2022 року, яке було подане до канцелярії суду та експрес-накладними від Нової пошти.

Третя особа ОСОБА_1 був повідомлений судом про залучення його до участі у якості третьої особи, він приймав участь у засіданні, зокрема 20 липня 2022 року. Заперечень з приводу ненадходження на його адресу копії первісного позову та висновку експерта у суді першої інстанції не заявляв. А доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не отримав додану до цивільної справи позивачем ОСОБА_3 копію висновку експерта, проведену у кримінальній справі, є недоведені та необґрунтовані, оскільки відповідний доказ був здобутий у кримінальній справі за обвинувальним актом стосовно нього ж. Він не спростовує саму обставину існування такого висновку у кримінальній справі та обізнаність його з таким доказом у кримінальній справі. Окрім того, обов`язок суду в цивільному процесі відхилити докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи не є абсолютним, оскільки ч. 9 ст. 83 ЦПК України містить застереження, які виключають такий обов`язок, а саме, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

А заперечення з цього приводу, які були заявлені адвокатом Муха О.О. у суді першої інстанції, не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, оскільки адвокат Муха О.О. заперечував наявність у нього повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 у цій цивільній справі.

Так само не надані докази, що в інтересах ОСОБА_1 виступає ОСОБА_2 , тому аналогічні доводи апеляційної скарги відповідача з приводу не направлення третій особі копії доказу, також не підлягають врахуванню.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для врахування як доказу копії довідки від 5 лютого 2021 року Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України щодо відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України згідно з якою 6 червня 2019 року позивачка за первісним позовом ОСОБА_3 перебувала за межами України, оскільки у суді першої інстанції сторони не ставили її достовірність під сумнів, не звертались до суду із заявами про витребування судом від позивача оригіналу довідки чи інформації від Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України. Матеріали справи підтвердження таких дій стороною відповідача за первісним позовом не містять.

Колегія апеляційного суду також зважає на те, що дійсно у матеріалах справи відсутня копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_3 , однак його відсутність у матеріалах справи не має вирішального значення за наявності висновку експерта, який надано стороною позивача за первісним позовом у підтвердження обставини непідписання ОСОБА_3 спірного договору купівлі-продажу як самостійного доказу, так і в сукупності із доказом перебування її за межами України на час укладення цього договору.

Судом першої інстанції також правильно були враховані висновки судів касаційної інстанції з приводу можливості у цивільній справі враховувати висновки експертів, здобуті у кримінальному провадженні.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що згідно із статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд правильно врахував, що висновок підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Із зазначених вище норм процесуального закону, встановлених у справі обставин, досліджених судами доказів вбачається, що висновок судової почеркознавчої експертизи №СЕ-19/111-21/10185-ПЧ від 16 березня 2021 року, проведеної на підставі постанови слідчого судді Святошинського районного УП ГУНП від 2 лютого 2021 року у кримінальному провадженні № 0000113 від 18 січня 2021 року, є належним та допустимим доказом, дослідженим судом відповідно до визначеного законом порядку.

Доводи касаційної скарги відносно того, що копія вказаної експертизи не засвідчена належним чином, тому вона є недопустимим доказом, не заслуговують на увагу, оскільки вказані висновки на кожній сторінці були засвідчені підписом слідчого Бондар М.М. із зазначенням «Копія вірна» та зазначенням посади особи, яким засвідчено копії, без зазначення лише дати засвідчення цієї копії. Однак стороною відповідача за первісним позовом не вказано, яким чином відсутність дати засвідчення впливає на дійсність такого посвідчення.

У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, апелянт не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

Крім того, згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

В даному випадку, експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Такий висновок, узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження №14-270цс19).

Крім того, вказаний висновок експертизи в оригіналі зберігається в матеріалах кримінального провадження № 0000113, тому скаржник не був позбавлений можливості витребувати його для дослідження у цій справі.

А саме лише посилання на неналежне засвідчення копії висновку експерта без надання у її спростування інших доказів не може бути підставою для не прийняття вказаного висновку судом апеляційної інстанції, як неналежного та недопустимого доказу у справі.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі №759/15556/18 від 15 квітня 2021 року.

Апеляційний суд виходить також із тих обставин, що до матеріалів справи доказів, які спростовують висновки експерта щодо не підписування ОСОБА_3 договору купівлі-продажу транспортного засобу, стороною відповідача за первісним позовом не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними згідно із ст. 77 цього Кодексу є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 78 ЦПК України також передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, оскільки зняття з реєстрації транспортного засобу, який був зареєстрований за ОСОБА_3 із перереєстрацією цього транспорту за новим власником ОСОБА_2 мало відбуватись за письмовим договором, відповідні обставини щодо укладення цього договору не можуть бути підтверджені показами свідчень, які заявлені в суді першої інстанції стороною відповідача за зустрічним позовом.

Не містить обставин щодо предмету доказування у цій справі надані ОСОБА_2 до зустрічного позову: заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2020 року у справі №753/18836/19 про розлучення ОСОБА_3 із її чоловіком; договір купівлі-продажу позивачкою іншого транспортного засобу 7627/19/002085 від 17 травня 2019 року та акт огляду транспортного засобу за цим договором; договір комісії №7627/19/002085 від 17 травня 2019 року та акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер від 17 травня 2019 року; висновок експерта від 12 лютого 2021 року №03/02 по визначенню середньої ринкової ціни автомобіля марки Toyota Land Cruiser 2008 року випуску; прінтскріни переписки між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 від 5 червня 2019 року щодо вибору чотиризначних номерів, прінтскріни переписки від 6 червня 2019 року та від 19 вересня 2020 року про привітання з Днем народження; протокол огляду місця події від 23 лютого 2021 року та договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року.

Указані ОСОБА_2 прінтскріни переписки між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не можуть бути оцінені як доказ укладення між сторонами договору волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження належного їй автомобіля таким чином, що було зафіксовано електронним засобом зв`язку, зокрема шляхом надіслання ОСОБА_1 у месенджері «Телеграм», зокрема погодження номерного знаку з цифрами НОМЕР_12 після його перереєстрації з неї на відповідача, оскільки у вказаному прінтскріні від 5 червня 2019 року міститься інформація лише щодо пропозиції вибору чотиризначних номерів, а будь-яких інших умов, які притаманні досягненню умов договору не містять.

Крім того, відповідно до частини першої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Разом з тим, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення, отримувача і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення» - така позиція висловлена в низці постанов КГС ВС.

ОСОБА_3 заперечує щодо будь-яких дій, вчинених нею на визнання факту укладення договору, щодо неукладеності якого заявлено спір.

Не містить будь-якої інформації, що є предметом доведення у цій справі, так само відео з аудіозаписом на аркуші справи 106. Безпосередньо на відео зафіксовано розмову невстановленої особи з поліцейськими, які зупинили транспортний засіб. Особу водія, транспортний засіб, належність власника транспортного засобу, дату події не зафіксовано.

Адвокатом Муха О.О також було заявлене клопотання про приєднання нових доказів, які на його думку доводять незаконність позову ОСОБА_3 та обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_2 , та яке було задоволено судом першої інстанції, а саме: повідомлення слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції М. Бондар про завершення досудового розслідування від 28 вересня 2021 року; Ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року про призначення підготовчого судового засідання щодо розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 та ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2021 року про повернення прокурору клопотання про накладення арешту з підстав закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні та передачі обвинувального акта для розгляду судом.

Надаючи оцінку указаним доказам колегія апеляційного суду дійшла висновку, що указані процесуальні документи слідчого, слідчого судді та суду підтверджують обставину закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні та передачі обвинувального акта для розгляду судом. Указані процесуальні документи не є результатом розгляду справи в кримінальному провадженні та не містять жодних висновків, у розумінні ст. 82 ЦПК України, які могли бути враховані у цій справі.

Таким чином є доведені та не спростовані іншою стороною обставини, якими обґрунтовано первісні позовні вимоги щодо неукладення спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, який позивач ОСОБА_3 не підписувала, що є підставою не для задоволення позову про недійсність правочину, а для вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, також просила скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , здійснену 6 червня 2019 року Територіальним сервісним центром 8041 Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року та поновити (здійснити) державну реєстрацію транспортного засобу автомобіля сірого кольору марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 за власником ОСОБА_3 .

Вирішуючи наявність підстав для задоволенні цих вимог колегія апеляційного суду дійшла висновку, що наявні порушення права ОСОБА_3 , оскільки доведено безпідставну реєстрацію транспортного засобу за відповідачем первісного позову ОСОБА_2 , що підлягає захисту шляхом скасування та відновлення реєстрації спірного транспортного засобу за нею.

Відповідно до основних функцій територіальний сервісний центр МВС (далі - ТСЦ МВС), що визначено у положенні про територіальний сервісний центр МВС, затвердженому Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 грудня 2015 року №1646, ТСЦ МВС здійснює комплекс заходів, пов`язаних з проведенням державної реєстрації (перереєстрації) та зняттям з обліку призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортних засобів усіх типів; проводить реєстрацію (перереєстрацію) транспортних засобів з видачею свідоцтв про реєстрацію, тимчасових реєстраційних талонів (далі - реєстраційні документи) та номерних знаків на транспортні засоби, здійснення обміну реєстраційних документів та номерних знаків на транспортні засоби, зняття з обліку зареєстрованих транспортних засобів.

Надання оцінки про недійсність договору купівлі-продажу, як і визнання його укладеним (неукладеним) не входить до компетенції службових осіб сервісного центру та може бути вирішене виключно у межах вирішення спору судом. При цьому безпосередньо копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин у відповідності до абзацу 14 п. 8 Порядку №1388 є документом, що підтверджує правомірність підстав для проведення державної реєстрації (перереєстрації), а відтак скасування безпідставної реєстрації та відновлення попередньої.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 безпідставно набув права власності на автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , оскільки договір купівлі-продажу від 6 червня 2019 року, який був підставою для проведення перереєстрації, є неукладеним правочином, так як волевиявлення позивача щодо правочину не було, істотних умов вона не погоджувала.

Також судом встановлено, що на момент звернення до суду, спірний транспортний засіб марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , перебуває у користуванні ОСОБА_3 , переданий їй в рамках кримінального провадження на відповідальне зберігання.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 не набув права власності на автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , оскільки договір купівлі-продажу від 6 червня 2019 року, стороною якого він був вказаний, є неукладеним правочином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , здійснену 6 червня 2019 року територіальним сервісним центром 8041 Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року та поновлення (здійснення) державної реєстрацію транспортного засобу автомобіля сірого кольору марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 за власником ОСОБА_3 .

Докази наявності у ОСОБА_3 права на спірний транспортний засіб не спростовані, а обов`язковість реєстрації транспортного засобу визначена чинним законодавством.

Такий спосіб захисту у цій справі буде ефективним способом захисту та таким, що забезпечує реальне відновлення порушеного права позивача за первісним позовом, оскільки у випадку безпідставної реєстрації за новим власником права на транспортний засіб як покупцем за неукладеним між сторонами договором купівлі-продажу є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом скасування державної реєстрації.

Судом також враховано, що транспортний автомобіль перебуває на відповідальному зберіганні у позивача за первісним позовом та підстава набуття транспортного засобу позивачем за первісним позовом іншими учасниками справи не спростована.

Ефективним способом захисту та таким, що забезпечує реальне відновлення порушеного права у випадку перереєстрації права на автомобіль на підставі неукладеного між сторонами договору є усунення перешкод у здійсненні права розпоряджання майном шляхом скасування такої державної реєстрації.

При цьому належним способом захисту є саме скасування реєстрації (перереєстрації) та відновлення державної реєстрації транспортного засобу, а не зобов`язання територіального сервісного центру до здійснення дій, оскільки відповідний орган не може виступати зобов`язаною особою у цьому спорі.

Колегія апеляційного суду також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання за позивачем права власності на транспортний засіб, що був предметом купівлі-продажу за неукладеним договором, оскільки за таких обставин жодних прав на спірний автомобіль не виникло, а інших обставин, за яких позивач обґрунтовує наявність у нього права на спірний автомобіль, право на яке не визнає відповідач за зустрічним позовом, не заявлено.

Так, згідно із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Відсутність укладеного між сторонами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) договору купівлі-продажу спірного автомобіля свідчить про те, що у позивача не виникло право власності на таке майно і порушення його прав як власника майна не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом, заявлених на підставі ст. 392 ЦК України.

Так, судом було встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовує набуття права власності на автомобіль договором купівлі - продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 06 червня 2019 року укладеного від імені ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , який судом було визнано таким, що не укладений, тому у позивача за зустрічним позовом не виникло право власності на спірний автомобіль, як і порушення його права власності не відбулося, що повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №5006/5/39б/2012. Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №902/147/15 (902/685/16).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що відповідач територіальний сервісний центр МВС № 8041 не є юридичною особою та є неналежним відповідачем у цій справі, колегія суддів вважає їх частково обґрунтованими з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу 1 Положення про територіальний сервісний центр МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 грудня 2015 року за №1646 (далі - Положення 1646), територіальний сервісний центр МВС (далі - ТСЦ МВС) є структурним підрозділом територіального органу МВС - регіонального сервісного центру МВС (далі - РСЦ МВС), який є юридичною особою згідно з наданим представником регіонального сервісного центру МВС в м. Києві витягом з єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із ідентифікаційним кодом юридичної особи 40112076.

Тобто позивачем правильно зазначено стороною не структурний підрозділ в особі територіального сервісного центру МВС, а територіальний сервісний центр МВС№8041 регіонального сервісного центру МВС, тобто безпосередньо зазначено регіональний сервісний центр МВС - РСЦ МВС, як юридичну особу, до складу якої входить ТСЦ МВС.

Відповідно представник РСЦ МВС був допущений судом першої інстанції до участі у справі, надавав усні та письмові пояснення.

В той же час є слушними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач 2 у цій справі не є належним.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Державна реєстрація - письмовий запис або фіксація іншим чином фактів, явищ, відомостей чи певних матеріальних об`єктів з метою їх державного обліку та контролю, засвідчення дійсності й надання їм законного (легітимного) статусу, а також вчинення інших реєстраційних дій.

Державна реєстрація є доказом обставин, що тягнуть за собою певні юридичні наслідки (наприклад, набуття з моменту реєстрації цивільної правоздатностіта дієздатностісуб`єктами підприємницької діяльності, або реєстрації транспортного засобу за певною особою), та здійснюється у встановленому законодавством порядку уповноваженими державою органами, на які покладено також обов`язки щодо ведення, належного функціонування відповідного реєструі надання інформації про реєстрацію та зареєстровані права.

Таким чином, працівник територіального сервісного центру, що є структурним підрозділом РСЦ МВС, якому державою надано повноваження щодо здійснення комплексу заходів, пов`язаних з проведенням державної реєстрації (перереєстрації) та зняттям з обліку призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортних засобів усіх типів, тобто здійснює посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення. Вчиняючи відповідні дії, працівник ТСЦ МВС діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника договору купівлі-продажу транспортного засобу. Така особа не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість працівника ТСЦ МВС в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

При цьому, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Ураховуючи, що ТСЦ МВС№8041 РСЦ МВС не є належним відповідачем у цій справі, позовні вимоги до відповідача 2 не підлягають задоволенню.

При цьому не можуть бути враховані доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції територіальної підсудності, оскільки положеннями ч. 2 ст. 378 ЦПК України передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

У матеріалах справи відсутні докази, що сторона відповідача за зустрічним позовом заявляла у суді першої інстанції про непідсудність справи, як і відсутні посилання у апеляційній скарзі на поважні причини, які перешкодили зробити відповідну заяву.

З урахуванням наведеного, визначених ст. 374 ЦПК України повноважень апеляційного суду та положень ст. 376 ЦПК України колегія апеляційного суду дійшла висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення апеляційних скарг з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, судові витрати, які були понесені позивачем у виді сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме (апеляційним судом задоволено дві не майнові вимоги з трьох первісного позову) 1 816 грн (908*2) судового збору. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, було подано первісну позовну заяву, яка складається із трьох вимог не майнового характеру і була оплачена у розмірі 2 724 грн (908*3).

Відповідач ОСОБА_2 також звернувся із зустрічною позовною вимогою про визнання права власності, яка підлягала обрахунку судовим збором, як вимога майнового характеру.

В той же час матеріали справи не містять визначення вартості майна, тому судовий збір було сплачено у розмірі не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 , так само, як і третя особа ОСОБА_1 , подаючи самостійні апеляційні скарги не погоджувався, як з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог, так і в частині вирішення зустрічних позовних вимог, тобто оскаржували рішення суду першої інстанції у повному обсязі, тому судовий збір за подання апеляційної скарги підлягав сплаті у розмірі 5 448 грн (кожному) 908*4*150%.

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатили судовий збір у розмірі 5 448 грн (кожний), що підтверджується платіжними дорученням (Т. 2, а.с. 76,82, 105, 107).

Оскільки, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково (1 немайнова вимога - 1 362 грн (908*1,5), то за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачеві судовий збір у розмірі 454 грн (1 816 грн - 1 362 грн) з урахуванням частини 10 статті 141 ЦПК України.

Також, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково (1 немайнова вимога), тому з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд його апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн (908*1,5).

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 , здійснену 6 червня 2019 року Територіальним сервісним центром 8041 Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8041/2019/1502448 транспортного засобу від 6 червня 2019 року.

Поновити (здійснити) державну реєстрацію транспортного засобу автомобіля сірого кольору марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_6 за власником ОСОБА_3 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 (тисячу триста шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К. П. Приходько
С.О. Журба