н/п 2/174/1/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2023 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю: секретаря - Килинчук Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачки - ОСОБА_2 ,

представника відповідачки - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі, вказуючи, що шлюб між ним та відповідачкою було укладено та зареєстровано у встановленому законом порядку 08 серпня 2008 року. Від шлюбу спільних дітей не мають. Під час шлюбу ними, за спільні кошти, було придбано майно, яке за законом є їхньою спільною власністю, а саме нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , яке використовується відповідачкою під перукарню « ОСОБА_4 ». Кошти на придбання зазначеного майна були отриманні в більшій своїй частині в результаті його трудової діяльності, оскільки він працює та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати за своїм основним місцем роботи.

Згідно із цінами, які існують на цей час в м.Вільногірськ, про що маються офіційні повідомлення в засобах масової інформації - Інтернет ресурсах «DОМ.Rіа», «rуіnок.соm.uа», «LUN.uа», «ОLХ.uа», середня вартість аналогічного до спірного вбудованого у житловий будинок нежитлового приміщення, що використовується в комерційних цілях, складає в середньому 400 000 (чотириста тисяч) гривень. Вартість частки спірного приміщення, таким чином складає, відповідно, в середньому 200 000 (двісті тисяч) гривень. Таким чином, оскільки між ним та відповідачкою жодних домовленостей щодо розміру часток кожного із них в спірному майні не було, а шлюбний договір між ними не укладався, за змістом норм діючого СК України вважається, що кожен з них має право власності на 1/2 частку в спірному нежитловому приміщенні.

Оскільки спірне приміщення розташоване в багатоквартирному та багатоповерховому будинку, то з урахуванням конструктивних та технічних особливостей спірного майна, виділити кожній із сторін у власність 1/2 частину спірного майна в натурі є технічно та фізично неможливим, а тому доцільним та необхідним буде визнати за ним та відповідачкою право власності на 1/2 частку в спірному приміщенні за кожним і без виділу цієї частки кожному в натурі. Але відповідачка заперечує його право власності на частину зазначеного вище приміщення, мотивуючи це тим, що квартира, у якій згодом було розміщене спірне приміщення, була її власністю ще до укладання з ним шлюбу.

Такі твердження позивачки спростовуються положеннями ст.62 СК України, відповідно до положень якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спірне приміщення під час шлюбу з відповідачкою було виведено із житлового (змінився правовий статус спірного майна), воно істотно збільшилося у розмірі, оскільки в ньому було облаштовано окремий вхід з АДРЕСА_2 , вхід облаштований ґанком, сходами, навісом та мощенням, так само приміщення збільшилось і у своїй вартості за рахунок перебудови приміщення всередині, заміни розташованих в середині приміщення комунікацій, вікон та дверей, капітального ремонту приміщення та обладнання його під перукарню, утеплення фасаду приміщення зовні.

Але оскільки всі правовстановлюючі документи на зазначене вище приміщення, були виготовлені та складені на ім`я відповідачки, вона на сьогоднішній день безпідставно не визнає його право на 1/2 частку в спірному приміщенні, при тому, що відповідачка не мала самостійного та достатнього доходу для придбання та переобладнання цього приміщення, добровільно визнати за ним право на частку у спірному приміщенні відмовляється, що й змушує його звертатися за захистом його прав та інтересів до суду з цим позовом, оскільки відповідачка в інший шлях вирішити цей спір на добровільних засадах не бажає.

Просить провести поділ нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яка є їхньою спільною сумісною власністю, між ним та відповідачкою шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку приміщення АДРЕСА_1 без виділу цієї частки в натурі та стягнути з відповідачки судові витрати понесені ним по справі.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.01.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

02.02.2021 відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що твердження позивача про те, що спірна квартира придбана за кошти в більшій своїй частині в результаті його «трудової діяльності», оскільки він працює та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати за його основним місцем роботи, не відповідає дійсності, є неправдивим і позивач має намір ввести суд в оману з метою перекручування дійсних фактів, які мають значення для правильного вирішення судової справи. В дійсності вказане нерухоме майно, а саме - квартира АДРЕСА_1 , була подаровано їй її матір`ю, ОСОБА_5 згідно Договору дарування від 30 грудня 2016 року. Таким чином, ОСОБА_1 не має до цього майна жодного відношення, оскільки воно, відповідно до ст.57 СК України, було і є її особистою власністю (належить їй на праві власності). В подальшому вказане майно було нею виведено з житлового у нежитловий фонд і використовується виключно під перукарню «Фея», у якій вона здійснює свою підприємницьку діяльність. Позивач до цієї діяльності немає жодного відношення.

Як зазначається у п.24 Постанови Пленуму, не належить до спільної сумісної власності майно одного із подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя і т.і.

Відповідно до ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності, законом не встановлено.

Як зазначається у ч.2 ст.52 ЦК України, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаним з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

На підставі цього положення, а також норм ст.ст.57, 61 СК України, слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (тим більше за умов, що це майно набуте ним за особисті кошти чи одержане за договором дарування). Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. З огляду на вищезазначені приписи чинного законодавства та судову практику, що склалася у відносинах з поділу майна подружжя, всупереч твердженню позивача, викладеному у позовній заяві, нерухоме майно, а саме приміщення перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, відповідно, не підлягає поділу.

Щодо посилання позивача на те, що спірне приміщення істотно збільшилося у своїй вартості за рахунок перебудови приміщення всередині, то воно не підтверджено жодними документами чи іншими доказами. Певні поліпшення даного приміщення проводилися без будь-якої фінансової участі ОСОБА_1 за рахунок її особистих коштів. Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с.23-25 т.1).

22.03.2021 відповідачка ОСОБА_2 надала письмові пояснення, в яких зазначила, що у ОСОБА_1 не виникало право спільної сумісної вартості на спірне майно, а тому за ним не може бути визнане право власності на його частину оскільки квартиру вона отримала в дар від матері, а внутрішнє перебудування квартири для використання його в якості вбудованого приміщення перукарні в будинку квартирного типу, не збільшило істотно технічні характеристики приміщення (його основана площа не змінилась), а тому не може бути підставою для визнання права власності на частину за позивачем з огляду на правові позиції ВС з тотожних правовідносин. Крім того, позивач не надав жодного належного письмового доказу, що він вкладав свої кошти в переобладнання належного їй спірного об`єкту нерухомого майна, що вартість майна істотно збільшилась. В задоволенні позову просить відмовити. (а.с.34-37 т.1)

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 позов та вказані в ньому обґрунтування підтримав, пояснив, що кошти на перебудування квартири він брав у сина, письмових доказів цього не має. Повідомити яку саме суму давав син, він не бажає, так як це стосується сина, але основні кошти, що витрачалися на переобладнання належали йому особисто, це приблизно 200 000 грн. Всі важкі ремонтні роботи він робив сам, хоча є інвалідом. Документів на підтвердження цього не має. Відповідачкою це приміщення як нежитлове не зареєстроване, з яких причин йому невідомо.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав наданий ним відзив та пояснення.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, підтримала пояснення, надані її представником, додатково пояснила, що на ремонт квартири витрачено не більше 60 000 грн., це здебільше кошти її матері, на них ремонт і робили. Вона також надавала гроші, купувала фарби, обігрівачі, багато чого. Ремонт робили спільно з позивачем, але він ремонтні роботи не здійснював за станом здоров`я, тільки підвозив матеріали.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам.

Так, свідок ОСОБА_6 суду показав, що ОСОБА_1 приблизно три роки тому звернувся до нього з проханням про допомогу в перебудуванні квартири під перукарню. Матеріали закупляв ОСОБА_1 , а роботи проводили вони спільно. Йому відомо, що гроші на ремонт позивач брав у сина, квартира була в поганому стані, проводку робив він, а штукатурив ОСОБА_1 разом з ОСОБА_7 .. Матеріали завозились та вивозилось сміття автомобілем позивача. ОСОБА_2 на будівництві жодного разу він не бачив. Чия це квартира, він не знає. До нього ОСОБА_1 за допомогою звернувся як до товариша, знайомі з 1992 року.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що знає позивача з 2000 р., підтримують товариські стосунки. Приблизно 3-4 роки тому ОСОБА_1 повідомив, що буде переробляти квартиру під перукарню. Він визвався допомогти. Квартира була в поганому стані, завішена килимами, а коли їх зняли, то виявилось, що стіни в плісняві. Довелося відновлювати стіни. Зробили нову проводку, звукоізоляцію. В основному всю роботу робив ОСОБА_1 , а з 17.00 год., після роботи, він приходив йому допомогти. Ремонт тривав приблизно рік. Підлога була прогнивша, довелось її зривати, заливали бетоном, ОСОБА_8 та стелили лінолеум. Зробили новий вихід з вулиці. Ґанок робили вдвох. Декілька раз приходила ОСОБА_2 подивитись на хід робіт. Гроші ОСОБА_1 йому не платив, допомагав по дружньому. Чия це квартира, він не знає. В квартирі було три житлові кімнати, а після ремонту стало дві, квартира не збільшилась, добудували тільки ґанок.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона проживає по сусідству з квартирою відповідачки, де зараз розташована перукарня. Спочатку там жив ОСОБА_10 , потім разом з ним почала жити матір відповідачки, вони проживали однією сім`єю. При житті ОСОБА_10 , вони поміняли вікна в квартирі, утеплили квартиру зовні, чи були грати не пам`ятає, ґанку не було. Після смерті ОСОБА_10 там робив ремонт ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та робочі, хто й що конкретно робив, вона не знає. В середині цієї квартири вона не була. Ґанок зробили коли квартиру переробляли в салон.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що вона проживає по сусідству з квартирою, де знаходиться перукарня. Раніше там проживали ОСОБА_10 та мати відповідачки, вони поставили пластикові вікна та утеплили стіни, робилося це за життя ОСОБА_10 . Вони проживали в квартирі близько 15 років, в середині квартири вона не була. Грати вони не встановлювали. Ґанку не було, де зараз вхідні двері там було вікно. В салоні вона не була. Хто робив ремонт салону вона, не бачила.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.5 т.1)

Відповідно до копії договору дарування квартири від 30.12.2016, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розташовану на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 54,5 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м.(а.с.26 т.1)

Відповідно до копії акта обстеження щодо можливості та доцільності переведення житлового приміщення (квартири, будинку) АДРЕСА_1 із житлового в нежитловий фонд міста від 25.01.2017, при обстеженні даної квартири встановлено вхідні двері металеві, міжкімнатні двері відсутні, підлога дерев`яна, зламана, прогнила та пошкоджена, комунікаційне устаткування проржавіло, частково зрізане. Стіни приміщення суцільно покриті грибковою пліснявою. Квартира не придатна для проживання. (а.с.87 т.1)

Згідно з рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 21.02.2017 дана квартира, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, виведена з житлового фонду та переведена в нежитловий фонд міста для переобладнання під салон краси (а.с.27 т.1), ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку встановлюється сервітут, розташованої по АДРЕСА_2 , для обслуговування перукарні. (а.с.219 т.1)

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси. (а.с.28 т.1)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 30.12.2016. (а.с.99-100 т.1)

Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4672/4673-21 від 17.06.2022 року, встановити дійсну ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 на час її придбання ОСОБА_2 , а саме станом на 30.12.2016, не є можливим в зв`язку з відсутністю в інституті бази даних продажі нерухомості в м.Вільногірську станом на 2016 рік. Ринкова вартість нежитлового приміщення будинку АДРЕСА_2 , з урахуванням того, що зазначене приміщення залишається квартирою, площею 54,5 кв.м та в квартирі виконано ремонт, на час проведення експертизи складає 360 214,00 грн.

З часу її придбання 30.12.2016 до моменту проведення експертизи 02.06.2022 в зазначеній квартирі виконані поліпшення. Ринкова вартість нежитлового приміщення будинку АДРЕСА_2 , яке використовується під діяльність перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », на день проведення експертизи складає 876 759 грн. (а.с.157-174 т.1)

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до актуальних приписів матеріального права, які визначають механізм набуття права власності та його переходу, визначено, що документом який підтверджує наявність права на об`єкт нерухомості, між іншим, є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17 зазначив, що аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Таким чином, майно, яке належало одному із подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.(п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Отже майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст.57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності (постанова ВСУ від 17.04.2019 справа № 541/2734/16-ц).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, під час якого позивачка ОСОБА_2 , згідно договору дарування від 30 грудня 2016 року, набула квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 62/0/7-17 від 21.02.2017, була переведена із житлового фонду у нежитловий і використовується позивачкою для здійснення власної підприємницької діяльності у якості перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак державна реєстрація цього об`єкту як нежитлового приміщення на даний час не проведена, і таким чином, державою право власності на вказаний об`єкт, як нежитлове приміщення, не визнано, а відтак, підстави для проведення поділу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , про що просить позивач ОСОБА_1 , відсутні оскільки юридично такий об`єкт не існує.

До того ж, згідно заявлених вимог, позивач просить провести поділ майна, яке є його спільною сумісною власністю з відповідачкою, однак квартира АДРЕСА_1 набута відповідачкою ОСОБА_2 в дар, а відтак, відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.57 СК України, є її особистою приватною власністю, будь-яких допустимих доказів того, що вказане приміщення є спільною сумісною власністю подружжя позивачем не надано, і вимог у порядку ст.62 СК України щодо визнання вказаного об`єкту таким, позивач не заявляв.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/61.74/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «істотність збільшення вартості майна підтягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не е підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Разом з тим, хоча висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4672/4673-21 від 17.06.2022 встановлено, що внаслідок проведеного ремонту спірне приміщення отримало ряд поліпшень, що, поза розумним сумнівом, призвело до збільшення вартості цього об`єкту нерухомості, однак ані позивачем, ані відповідачем не надано будь-яких доказів за рахунок яких саме коштів проводився ремонт квартири, належної відповідачці, вартість цього майна на час його придбання позивачкою експертом не встановлено, що позбавляє суд можливості вирішити питання чи було перетворення цього об`єкта нерухомості значним, а збільшення його вартості істотним.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, поза розумним сумнівом, не доведено, що набута під час шлюбу відповідачкою ОСОБА_2 в дар квартира АДРЕСА_1 , яка використовується нею для здійснення власної підприємницької діяльності в якості перукарні, є спільною сумісною власністю подружжя, а перетворення цього майна, в результаті проведеного ремонту, є значним і збільшення його вартості істотним, і відбулося за рахунок грошових та трудових затрат позивача, а відтак, в межах заявлених вимог, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі ст.ст.57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 256, 257, 267, 317, 321, 325, 346, 355, 364, 368, 369, 372 ЦК України і керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 223, 247, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.03.2023.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова