КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2133/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Лобоцької В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, подану представником Міхальовим Андрієм Олександровичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого просив поновити його на роботі у відповідача на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності з 01 травня 2021 року, а також стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 травня 2021 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 18 травня 2018 року він працював у відповідача на різних посадах, останню посаду, яку він обіймав була фахівець 1 категорії відділу міжнародної діяльності. Зазначав, що 16 березня 2021 року відповідачем йому було повідомлено про майбутнє вивільнення з роботи 11 червня 2021 року у зв`язку ухваленням роботодавцем рішення про зміни в організації виробництва і праці в тому числі і скорочення відділів та зміни істотних умов праці, через реорганізацію.

В подальшому, 26 березня 2021 року внаслідок психологічного тиску зі сторони адміністрації підприємства, ним було подано заяву про дострокове припинення трудових відносин й 30 квітня 2021 року відповідачем був виданий наказ за № 145к/тр про його звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачем також було зазначено, що підставою його звільнення було зазначено скорочення чисельності або штату працівників, проте фактично після введення нового штатного розпису чисельність штату ДІФКУ збільшилась з 51 до 57 штатних одиниць.

На думку позивача його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст. ст. 42-1, 49-2, 141 КЗпП України, зокрема йому не було запропоновано разом із попередження про скорочення його посади і майбутнє звільнення переліку вільних посад на підприємстві, вказане звільнення не було погоджено із профспілковою організацією членом якої він є. Та й саме скорочення чисельності та зміни в організації у виробництві не погоджувалися роботодавцем із профспілкою. Порушення права позивача на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності сім`ї позивача та його родини призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.Оскільки в досудовому засіданні вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 01 травня 2021 року. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 268 506,05 грн без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, а також судовий збір у розмірі 908 грн. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь держави судовий збір у розмірі 2 685,06 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи та виплати йому суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 18 850, 03 грн без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. В решті частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Міхальов А.О. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивач по справі особисто, достроково та за власним бажанням вирішив звільнитись із займаної посади. Таким чином, апелянт вважає, що волевиявлення позивача ОСОБА_1 на розірвання трудового договору є очевидним, безпосереднім і сумнівів не викликає.

Апелянт також звертає увагу, що за наявності відповідного письмового прохання працівника, звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України до закінчення двомісячного строку є правомірним.

Крім того, апелянт також звертає увагу, що суд першої інстанції не зазначив, якими доказами підтверджується факт того, що профспілкова організація не надавала згоди не звільнення позивача по справі, оскільки зазначена відповідь профспілки відсутня в матеріалах справи.

Доводами апеляційної скарги також є те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо чинення на позивача з боку відповідача тиску, погроз, примушування до написання заяви про дострокове звільнення з роботи на підставі п.1 .ч.1 ст.40 КЗпП України. До правоохоронних органів позивач також не звертався.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на те, що позивачу не було запропоновано інші вакантні посади, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що у відповідача були вакантні посади, які він міг запропонувати позивачу по справі. Крім того, оскільки позивач до закінчення строку попередження про розірвання трудового договору подав заяву про своє звільнення, зазначивши конкретну дату - з 30 квітня 2021 року, то вказане свідчить про те, що він не мав бажання залишатись працювати у відповідача та займати іншу вакантну посаду.

Враховуючи вищевикладене, представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Міхальов А.О. просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача по справі.

08 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , відповідно до якого вважає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Так, ОСОБА_1 вказує, що його звільнення відбулось у зв`язку із змінами в організації і праці, в той час як позивач в своїй заяві лише виявив бажання скоротити термін звільнення, що ніяк не тотожно звільненню за власним бажанням, як стверджує відповідач по справі. ОСОБА_1 також додатково звертає увагу, що він мав переважне право на залишення на роботі, що передбачено у випадку вивільненні працівників у зв`язку із зміною в організації і праці. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить рішення районного суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Міхальов А.О., будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився на подав заяву в якій просив розглянути вказану справу у його відсутність.

Позивач у справі ОСОБА_1 при апеляційному розгляді справи заперечив щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно ухвалено на його думку з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не відповідають обставинам встановленим судом та спростовуються доказами, що містяться в матеріалах даної цивільної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача у справі ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що на час звільнення позивача з роботи, останній був членом первинної профспілкової організації відповідача, при цьому відповідач, як роботодавець, не звертався в установленому законом порядку до профспілкової організації з поданням про погодження звільнення позивача з роботи на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, судом вказано, що за повідомленням профспілки, на запит суду, профспілкова організація не надала своєї згоди на звільнення позивача з роботи на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з недотриманням відповідачем положень ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України.

В рішенні суду також зазначено, що відповідачем не було запропоновано позивачу інші вакантні на підприємстві посади, що є порушенням законодавства про працю.

Вказано, що період вимушеного прогулу позивача за період часу з 01 травня 2021 року по 04 липня 2022 року становить 295 робочих дня, середньоденна заробітна плата позивача становила 910,19 грн без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. З урахуванням викладеного вимога позивача № 2 підлягає частковому задоволенню. Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає виплаті позивачу становить 268506,05 грн. (295 робочих дня х 910,19 грн.) без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення поданої позовної заяви відповідає з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу відповідача за № 37-к від 17 травня 2018 року позивач був прийнятий на роботу на посаду фахівця 1 категорії відділу міжнародного співробітництва (а.с.9-12).

01 серпня 2018 року ОСОБА_1 був переведений на посаду фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності, згідно наказу відповідача за № 72-к від 01 серпня 2018 року.

В подальшому, 03 березня 2019 року відповідачем було видано наказ № 19 «Про заходи щодо змін в організації виробництва і праці в Державній інноваційній фінансово - кредитній установі». Згідно п. 1.9 вказаного наказу відповідача, відділ міжнародної діяльності підлягав скороченню, зокрема посади: начальника відділу, заступника начальника відділу, фахівця 1 категорії (а.с.68-69).

16 березня 2021 року відповідачем було надано позивачу повідомлення «Про заплановане вивільнення», відповідно до якого позивача було попереджено про майбутнє звільнення з роботи, яке відбудеться 11 червня 2021 року. (а.с.70).

26 березня 2021 року позивачем було подано відповідачу заяву про дострокове звільнення його з роботи у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності та штату працівників, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, до закінчення строку попередження про звільнення відповідно до повідомлення №39 від 16 березня 2021 року. Просив розірвати з ним трудовий договір з 30 квітня 2021 року (а.с.70).

Наказом відповідача № 145к/тр «Про припинення трудового договору» від 23 квітня 2021 року позивача було звільнено з роботи 30 квітня 2021 року на підставі п. 1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.46,71).

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності і захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, згідно з якою держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, і про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 1.9 наказу № 19 від 03 березня 2019 року «Про заходи щодо змін в організації виробництва і праці в Державній інноваційній фінансово - кредитній установі» посада позивача по справі - фахівця 1 категорії підлягає під скорочення (а.с.68-69).

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивача по справі ОСОБА_1 було належним чином попереджено про заплановане вивільнення, відповідно до якого позивача було попереджено про майбутнє звільнення з роботи, яке відбудеться 11 червня 2021 року (а.с.70).

Разом з тим, в порушенням вимог закону, відповідач по справі Державна інноваційна фінансово-кредитна установа не запропонувала ОСОБА_1 інші вакантні посади на вказаному підприємстві й доказів ознайомлення ОСОБА_1 із вакантними посадами на даному підприємстві або його відмови від вказаних посад матеріали справи не містять.

Таким чином, Державною інноваційною фінансово-кредитною установою було допущено порушення вимог статті 49-2 КЗпП України під час звільнення позивача по справі.

Крім того, як встановлено судом ОСОБА_1 був членом Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (а.с.109).

Так, відповідно до листа Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 20 січня 2022 року №01/2022 вбачається, що ОСОБА_1 був членом Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Розірвання трудового договору з ОСОБА_1 в порушення вимог статті 43 КЗпП України було проведено адміністрацією Державної інноваційної фінансово-кредитної установи без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вказано, що профспілковий представник Профспілки ДІФКУ не дає згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності ДІФКУ в порядку п.1 ст.40 КЗпП України. У вказаному листі також зазначено, що на підприємстві є ряд вакантних посад, які може обіймати ОСОБА_1 , проте, в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно із попередженням про звільнення адміністрацією ДІФКУ не було запропоновано жодної із наявних вакантних посад (а.с.109).

Таким чином, судом було встановлено, що відповідач по справі не отримав згоду профспілкового органу на звільнення ОСОБА_1 , який був членом Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, що є порушенням вимог закону про працю.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗПП України, звільнення окремих категорій працівників не допускається. Зокрема працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства. Згідно частини 4 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, який він обирався.

Згідно роз`яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в частині того, що відповідь профспілки не міститься в матеріалах справи й що профспілка не надала своєї не згоди на звільнення позивача з роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У ч.2 ст. 40 КЗпП України, зокрема зазначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1,2,3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

З огляду на встановлені обставини і норми законодавства, суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо незаконності його звільнення у зв`язку із недотриманням відповідачем законодавства про працю.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням, то апеляційний суд відхиляє вказані доводи як необґрунтовані, оскільки подання позивачем заяви про дострокове звільнення з підстав ч.1 ч.1 40 КЗпП України не звільняє відповідача від виконання обов`язків, передбачених ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Так, зокрема, в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №490/372/21 (провадження № 61-10171св21) вказано, що згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, не виконавши зазначені вимоги закону, відповідач по справі допустив порушення законодавства про працю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, подану представником Міхальовим Андрієм Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв