г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/2936/22
Номер провадження 2/213/323/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/2936/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що протягом 27 років працювала на підприємстві відповідача. 18.03.2022 року була звільнена за ст. 38 КЗпП України. Згідно даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праві від 08.07.2021умови її праці визнані такими, що відносяться до категорії «шкідливі» по вмісту пилу в повітрі робочої зони, шуму, вібрації. У зв`язку із шкідливими та тяжкими умовами праці вона отримала хронічні професійні захворювання. Висновком МСЕК від 06.10.2022 їй встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65% та 3 групу інвалідності. Професійні захворювання у неї з`явились у 2005 році, неодноразово лікувалась. Наслідки захворювання її турбують і зараз, змушена тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури та лікування. Перенесла інфаркт міокарда. Тривалий процес лікування позбавляє її можливості вести повноцінне життя, вона постійно відчуває фізичні страждання та біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, Все це позначається на її душевному та фізичному станах та позбавляє можливості приділяти належну увагу своїй родині.

Негативні зміни в її житті є незворотними. Відповідач довгий час не удосконалював виробництво та не створював умови для зменшення впливу шкідливих факторів на здоров`я працівників. Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 325000 грн.

Відповідач надав відзив на позов, проти позову заперечує. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними. В обґрунтування заперечення зазначає, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці позивача санітарно-побутове забезпечення працівника було у повному обсязі. Умови праці, в яких працювала позивач, зумовлені відповідним видом діяльності підприємства, зменшення їх негативного впливу досягається шляхом роботи в індивідуальних засобах захисту, зменшення робочого часу, надання додатково оплачуваної відпустки та підвищеної оплати праці. Незважаючи на погіршення стану здоров`я з 2005 року, позивач продовжувала працювати на займаній посаді та не відмовлялась від дорученої роботи. Пропрацювавши 16 років в шкідливих умовах праці, позивач звільнилась з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а не внаслідок погіршення стану здоров`я.

Позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, свідомо тривалий час працювала у шкідливих умовах праці, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я призвело до отримання професійних захворювань. Факт вини відповідача в порушенні законних прав позивача не доведений, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Позивачем не надані докази на підтвердження факту перенесених нею моральних страждань, характер та обсяг яких на його думку, зазначено в позові формально.

На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є значно завищеною та необґрунтованою, її стягнення призведе до обмеження можливості Товариства надавати матеріальну допомогу ЗСУ, ТРО, місту, працівникам товариства. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також вважає, що у разі стягнення з відповідача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

29 листопада 2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 10 січня 2023 року представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Позивач з 23 травня 2005 року працювала на підприємстві відповідача машиністом крану. 18 березня 2022 року її звільнено за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.12-14).

Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 від 08.07.2021, загальна оцінка умов праці віднесена до 3 класу 2 ступеня «шкідливі» (а.с.15-18).

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24 серпня 2022 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача: вібраційна хвороба другої ст. від дії загальної вібрації: генералізований ангіодистонічний синдром; синдром полірадикулоневропатії з вираженим статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях із стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ( ПФ першого-другого ст.), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ст.), колінних (ПФ першого-другого ст.) суглобів. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії, група А. ЛН першого-другого ступеня. Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня. Діагноз встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 28.07.2022. Захворювання виявлено під час медичного огляду.

Відповідно до Акту загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 27 років 6 міс., з яких за професією, в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 8 місяців.

Як видно з п. 17, 18 Акту, професійне захворювання позивача виникло через те, що під час роботи машиністом крана АТ «ПІВДГЗК» виконувала роботи, що характеризуються впливом вібрації, пилу та шуму, через недосконалість робочого місця.

Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний на 0,5 дБ, еквівалентний рівень локальної вібрації перевищує на 0,6дБ; вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,45 разів перевищує ГДК; еквівалентний рівень загальної шуму перевищує нормативний на 10дБ.

З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директора АТ «ПІВДГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу та підприємства (а.с.20-25).

При первинному огляді МСЕК 06.10.2022 ОСОБА_1 встановлено 65% втрати професійної працездатності: 40 % по вібраційній хворобі, 20% по хронічному бронхіту, 5%- по туговухості, та встановлено третю групу інвалідності безстроково (а.с.26). Їй протипоказана важка праця в умовах вібрації, виробничого пилу, шуму (а.с.27).

Із виписки із медичної картки ОСОБА_1 видно, що з 03.06.2016 по 10.12.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з діагнозом гострий бронхіт, з 11.01.2018 по 19.01.2018 лікувалась амбулаторно у невролога. В подальшому періодично лікувалась у невролога та терапевта. З 21.07.2021 по 30.07.2021 лікувалась стаціонарно в пульмонологічному відділенні з приводу хронічного бронхіту (а.с.35).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у неї стійкої втрати професійної працездатності, встановленої первинно 06.10.2022 року 65% та 3 групи інвалідності, безстроково.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжувала працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у неї професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Відповідач визнає факт наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та їх негативний вплив. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особi незаконными діями або бездіяльністю інших oci6. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв' язку з незаконним перебуванням під слідством i судом, у порушенні нормальних життевих зв' язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників рівня вібрації, концентрації пилу в повітрі робочої зони, рівня виробничого шуму, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, оскільки вказані доводи не знімають з відповідача відповідальності за незабезпечення позивача безпечними умовами праці.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Iталії») i в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ вiд 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі i застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч.3 ст. 23 ЦК України критеріїв i тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення з 06 жовтня 2022 року 65 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала 16 років 8 місяців.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 180 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 180 000 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 145000 гривень слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 1800,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці, ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог в розмірі 145 000 гривень - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

в дохід держави судовий збір у сумі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50026, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Повне судове рішення складено 24 січня 2023 року.

Суддя В.В. Мазуренко