КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №359/950/16 Головуючий у І інстанції Журавський В.В.
Провадження №22-ц/824/1550/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 посилаючись на те, що його син ОСОБА_1 з 01 березня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Відповідачі не мали власного житла, проживали в орендованій квартирі і займалися пошуком грошей на придбання квартири в м. Києві. Влітку 2005 року до нього звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_6 та попросили позичити їм гроші на придбання квартири, на що він погодився.

16 вересня 2005року позивач передав ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_6 , а також свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений договір позики.

19 вересня 2005 року ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на придбання та обладнання якої були витрачені позичені у позивача кошти.

Наприкінці 2011 року позивачу стало відомо, що придбана за позичені кошти квартира його сину вже не належить, а з 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 припинили спільне проживання. Позивач стверджує, що гроші йому не повернуті, та вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка придбана за рахунок запозичених коштів, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_1 , але і у ОСОБА_6

ОСОБА_8 просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на свою користь борг за договором позики у розмірі 2820000 грн., а саме з кожного із відповідачів по 1410000 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що в березні 2004 року до нього звернулись відповідачі і попросили позичити грошові кошти, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти.

26 березня 2004 року він передав в борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 26 березня 2012 року. ОСОБА_7 було відомо про обставини придбання відповідачами квартири, а також земельної ділянки та будівництва будинку в с.Вишеньки, а також про погіршення відносин між відповідачами та їх подальше розлучення.

08 квітня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_1 з проханням повернути борг. Після чого, 21 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, яким відповідач визнав факт отримання від нього позики в сумі 20000 доларів США, а також зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2014 року. ОСОБА_7 вважав, що відповідно до вимог ч.4 ст.63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок з повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_1 , але і у ОСОБА_6 (том 1 а.с.70-86).

ОСОБА_7 просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на його користь грошові кошти у розмірі 470000 грн. в рівних долях по 235000 грн. з кожного.

У лютому 2016 року до суду першої інстанції також звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про стягнення на його користь грошових коштів посилаючись на те, що в червні 2004 року відповідачі попросили ОСОБА_5 позичити їм гроші, оскільки підшукують квартиру та збирають на це кошти. 04 червня 2004 року він позичив відповідачам 38000 доларів США до кінця 2012 року. У вересні 2005 року відповідачі придбали квартиру, в якій проживали. В листопаді 2004 року відповідачі купили земельну ділянку в с. Вишеньки Бориспільського району, де побудували будинок. Відповідачі шлюб розірвали. 11 лютого 2013 року він та ОСОБА_1 підписали договір позики, в якому ОСОБА_1 визнав факт отримання від ОСОБА_5 04 червня 2004 року позики в сумі 38000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року. Позивач вважає, що відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_1 , але і у ОСОБА_6 (том 1 а.с.107-119).

ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 солідарно на його користь грошові кошти у розмірі 893 000 гривень в рівних долях по 446500 гривень з кожного.

У лютому 2016 року до суду першої інстанції також звернуся з позовом ОСОБА_4 посилаючись на те, що 23 червня 2004 року він позичив ОСОБА_1 15000 доларів США, які відповідачі зобов`язались повернути до кінця 2010 року, про що відповідач в присутності ОСОБА_6 написав йому розписку. В подальшому позивачу стало відомо, про розлучення відповідачів. ОСОБА_1 повідомив про своє скрутне становище і попросив продовжити строк повернення боргу, на що позивач погодився та у зв`язку з чим 11 грудня 2012 року він та ОСОБА_1 уклали договір позики, за яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 31 грудня 2014 року. Позивач стверджує, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 63 СК України, оскільки відповідачі спільно проживали та користувалися квартирою, яка купувалася на позичені кошти, та якою ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_10 продовжують користуватися, тому обов`язок повернення боргу виник не тільки у ОСОБА_1 , але і у ОСОБА_6

ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 солідарно на його користь грошові кошти у розмірі 352500 грн. в рівних долях по 176250 грн. з кожного.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2016 року були задоволенні клопотання позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_1 про об`єднання усіх зазначених вище позовів в одне провадження. Об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/950/16-ц, та позови: ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1756/16-ц, ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1757/16-ц, провадження, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за яким відкрито провадження в цивільній справі №359/1758/16-ц, Об`єднаній цивільній справі присвоєно номер №359/950/16-ц (том 1 а.с.59-60).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року позови задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року скасована і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року в даній справі, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не перевірили, чи знала ОСОБА_6 та чи надавала згоду ОСОБА_1 на отримання позик від відповідачів у розмірах, що виходять за межі дрібного побутового, не дали оцінки її твердженням про те, що ОСОБА_8 на час написання ОСОБА_1 розписки про отримання позики у розмірі 120000 доларів США перебував на пенсії, розмір якої був невеликим та не перевірили, чи мав ОСОБА_8 можливість надати таку позику та за рахунок яких коштів надавав позику.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції не навели належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 саме за спірні кошти, отриманні ним у позику від позивачів, а, відтак, і того, що ці кошти використані ним в інтересах сім`ї. При цьому суди не дали оцінки доводам ОСОБА_6 про те, що квартира придбавалась за їхні, подружжя, власні кошти, оскільки ОСОБА_1 за час шлюбу заробляв кошти, які дозволяли купити квартиру.

Крім того, суди не дали оцінки й тому, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 у 2005 році, а договори позики ним укладені із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у 2013 та 2014 році відповідно.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов, посилаючись на те, що укладені ОСОБА_1 із відповідачами договори позики є недійсними, так як по-перше, укладалися без її згоди (відсутня письмова згода на укладання договорів позики, відсутній її підпис у розписці та договорах позики), по-друге, відсутнє нотаріальне посвідчення договорів позик, нотаріальне посвідчення згоди на укладання таких договорів, по-третє, відсутня обов`язкова письмова форма правочинів (укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ), по-четверте, ці договори позики виходять за межі дрібного побутового правочину, так як суми запозичених грошових коштів зазначених у них дуже значна. Навіть, якщо припускати, що відповідачі позичали кошти ОСОБА_1 , про це їй відомо не було і вони були витрачені ОСОБА_1 не в інтересах сім`ї, а в своїх особистих інтересах.

На підставі викладеного у зустрічному позові, ОСОБА_11 просила визнати недійсними договори позики від 11 грудня 2013 року, 11 лютого 2013 року, від 21 квітня 2014 року та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2020 року залучено до участі у справі правонаступників померлого позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2021 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про стягнення боргу залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 705000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 352500 грн. та судовий збір в розмірі 3525 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики в розмірі 893000 грн. та судовий збір в розмірі 6890 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 1410 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 6890 грн.

В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_6 боргу за договором позики відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого вважає оскаржуване рішення суду незаконним і необґрунтованим.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_6 . Вважає, що за борговими зобов`язаннями відповідачі мають відповідати у рівних частках. Суд першої інстанції не встановив джерела надходження коштів на рахунок ОСОБА_6 та дійшов хибного висновку про спроможність ОСОБА_6 придбати квартиру за власні кошти.

Крім того, зазначає, що на підтвердження того, що квартира була куплена за спільні кошти він надав суду вичерпну інформацію про свої доходи з 2004 по 2005 рік та про витрати сім'ї за цей період.

Також вказує на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що договір позики між ним та ОСОБА_5 не може свідчити про використання отриманих коштів для придбання квартири, оскільки цей договір укладався та визначав передачу ОСОБА_5 коштів на купівлю квартири в сумі 38 000 доларів США. Взяті кошти вони з ОСОБА_6 повинні віддавати разом, оскільки грошові кошти позичались в період спільного сімейного проживання та шлюбу, витрачалися в інтересах сім`ї, а тому відповідно це є спільний борг.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_6 боргу за договором позики та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_11 борг за договорами позики в рівних частинах.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_6 в якому вона зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві ОСОБА_6 зазначає, що будь-які грошові кошти у позивачів в даній справі ніколи не отримувала та не позичала. Ніколи не була присутня при укладенні будь-яких договорів позики між ОСОБА_1 та позивачами у справі та не надавала ні усної, ні письмової згоди на укладання договорів позики, а все майно за час шлюбу купувалось за власні кошти відповідачів.

Крім того вказує, що в наданих позивачами розписках ні безпосередньо у договорах позики немає інформації, що грошові кошти надавались ОСОБА_1 для придбання квартири, а тому неможливо погодитись, що дана квартира була придбана за запозичені кошти.

На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_12 в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу. Наполягав на її задоволенні.

Позивачі ОСОБА_13 , ОСОБА_5 та представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Хілько О.М. підтримали апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 . Наполягали на тому, що ОСОБА_6 також має віддавати їм борг.

Представник відповідачки ОСОБА_6 - адвокат Строєв О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Стверджував, що договори позики між позивачами та ОСОБА_1 не укладались, а були оформлені позивачами та ОСОБА_1 «заднім числом» з метою стягнення коштів з ОСОБА_6 . Наполягав на тому, що при вирішенні у 2014 році судом спору про поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного сумісного майна, а саме земельної ділянки та будинку, ОСОБА_1 не вказував про наявність у подружжя боргів, які мали б бути врахованими при поділі майна подружжя. ОСОБА_1 пояснював суду, що майно набувалось на зароблені ним кошти, оскільки ОСОБА_6 не працювала.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 вересня 2005 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 16 вересня 2005 року (том 1 а.с.7).

05 березня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, яким сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року (том 1 а.с.7 зворотній бік).

Відповідно до укладеного між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_1 договору позики від 11 лютого 2013 року, сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 04 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 04 червня 2004 року (том 1 а.с.113).

23 червня 2004року ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 23 червня 2004 року (том 1 а.с.139).

11 грудня 2012 року позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником - ОСОБА_1 був укладений договір позики, яким сторони підтверджують факт того, що позикодавець передав 23 червня 2004 року, а позичальник прийняв у власність 15000 доларів США для придбання квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 23 червня 2004 року (том 1 а.с.139 зворотній бік).

З 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказана обставина встановлена рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог: Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області, про визнання земельної ділянки та будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року.

З 01 березня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

19 вересня 2005 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною у розмірі 1262500 гривень, що на час придбання за курсом НБУ було еквівалентно 250 000 доларів США.

В подальшому, 14 листопада 2011 року ОСОБА_1 подарував вказану квартиру дочці відповідачки ОСОБА_10

ОСОБА_6 мала рахунок у банку, який поповнила 26 березня 2004 року на 20000 доларів США, 04 червня 2004 року - на 38000 доларів США, а 23 серпня 2005 року зняла 102438 доларів США та закрила рахунок.

З довідок Державної акціонерної холдингової компанії «АРТЕМ» вбачається, що первісному позивачу ОСОБА_8 здійснювалась виплата заробітної плати за періоди з 1980 року по 1985 рік, з 1986 року по червень 1991 року, з 1991 року по червень 1996 року (том 2 а.с.145-147).

З копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_8 вбачається, що останній був працевлаштований в період з 11 січня 1979 року по 10 січня 2017 року (том 3 а.с.50-63).

10 березня 2005 року ОСОБА_8 зняв 10000 доларів США та 1107 доларів США з депозитного рахунку в АКБ «Правекс-Банк», що підтверджується заявками на видачу готівки №103 від 10 березня 2005 року та №102 від 10 березня 2005 року (том 3 а.с.64).

ОСОБА_8 мав депозитні рахунки та карткові рахунки в АТ КБ «Приватбанк», які відкриті в період з 2006 року по 2018 рік, а також рахунок в АТ «Ощадбанк» (том 3 а.с.208, а.с.214).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_8 помер (том 3 а.с.168).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54988459 від 04 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_8 не склав заповіт. Тому після його смерті спадкування здійснювалось за законом (том 3 а.с.205).

Спадкоємцями першої черги за законом є його дружина ОСОБА_9 та сини ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (том 3 а.с.203, а.с.203 зворотній бік, а.с.211, а.с.213).

04 лютого 2019 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.198).

11 березня 2019 року ОСОБА_3 також подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.206 зворотній бік).

10 червня 2019 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_8 (том 3 а.с.209).

08 липня 2019 року ОСОБА_9 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. заяву, в якій повідомила, що відмовляється від належної їй частки в спадковому майні її померлого чоловіка ОСОБА_8 , на користь сина - ОСОБА_3 (том 3 а.с.211 зворотній бік).

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачами доказами не доведено, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а тому зобов`язання по поверненню позики виникло виключно у ОСОБА_1 . Підстави для стягнення з ОСОБА_6 боргу за договорами позики відсутні.

Так зі змісту договору позики від 11 лютого 2013 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (том 1 а.с.113) суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 отримав позику для купівлі квартири в м. Києві, а також останній підтвердив, що позикодавець ОСОБА_5 передав 04 червня 2004 року, а позичальник ОСОБА_1 прийняв у власність 38000 доларів США для придбання квартири в м. Києві.

Однак суд першої інстанції звернув увагу на те, що розписка ОСОБА_1 про отримання коштів 04 червня 2004 року відсутня в матеріалах цивільної справи та не була складена ОСОБА_1 , а договір позики складений в 2013 році, тобто вже після придбання квартири АДРЕСА_1 . Тому договір позики від 11 лютого 2013 року (том 1 а.с.113) не може достовірно свідчити про те, що отримані кошти були використані для придбання квартири АДРЕСА_1

Зі змісту розписки про отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_4 15000 доларів США (том 1 а.с.139) та договору позики, укладеному між ними (том 1 а.с.139 зворотній бік) вбачається, що ОСОБА_1 отримав позику для купівлі квартири в м. Києві.

Однак суд першої інстанції зауважив, що в розписках та договорах позики відсутній підпис ОСОБА_6 . Ця обставина свідчить про те, що їй навіть не було відомо про укладення договорів позики. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що отримані в борг від ОСОБА_4 кошти ОСОБА_1 витратив на купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що ними не доводиться, що ОСОБА_6 знала та надавала згоду ОСОБА_1 на отримання грошових коштів у позику від відповідачів. Крім того, на думку суду першої інстанції, позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 саме за кошти, отримані ним у позику, а, відтак, і того, що ці кошти використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї. Натомість, наявні в матеріалах справи докази не свідчать про неспроможність ОСОБА_6 купити квартиру за власні кошти, виходячи з доходів наявних у неї на депозитному рахунку.

Суд першої інстанції критично поставився до показань допитаного судом в якості свідка позивача ОСОБА_2 та пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_4 з приводу того, що ОСОБА_6 була присутньою під час написання ОСОБА_1 боргових розписок, а також, що вона особисто перераховувала позичені кошти та поклала спірні кошти на свій депозитний рахунок. При цьому суд виходив з того, що позивачі та ОСОБА_1 , перебуваючи в дружніх та родинних стосунках, прямо зацікавлені в позитивному вирішенні справи для ОСОБА_1 та, даючи такі показання, вирішили допомогти ОСОБА_1 частково уникнути цивільної відповідальності. Крім того, показання вказаного свідка та позивачів за первісним позовом з даного приводу не підтверджуються жодними об`єктивними даними.

З огляду на це, суд дійшов до переконання, що договори позики не були укладені в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Тому зобов`язання по поверненню позики виникло виключно у ОСОБА_1 . Підстави для стягнення з ОСОБА_6 боргу за договорами позики відсутні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 заборгованості за договорами позики.

Оскільки боргові документи, тобто розписки та договори позики ОСОБА_1 , копії яких містяться в матеріалах цивільної справи (том 1 а.с.7, том 1 а.с.7 зворотній бік, том 1 а.с.113, том 1 а.с.139, том 1 а.с.139 зворотній бік) знаходяться у володінні позивачів, це свідчить про те, що взяті на себе зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 у встановлений договорами строк не виконав та грошові кошти не повернув.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 до його спадкоємців за законом, перейшли права та обов`язки, як кредиторів за вищевказаними договорами позики.

Отже, спадкоємцями першої черги за законом є: дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - діти спадкодавця.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 відмовилась від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 , тому ОСОБА_3 успадкував 2/4 частки спадкового майна, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по частці спадкового майна.

З огляду на це суд вважав, що з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 належить стягнути частку боргу за договором позики, що становить 705000 грн. В свою чергу, з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 належить стягнути 2/4 частки боргу за договором позики що становить 1410000 грн., на користь позивача ОСОБА_4 - 352500 грн, на користь ОСОБА_5 - 893000 грн.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 оскаржується лише в частині відмови суду першої інстанції у задоволенні позовів про стягнення боргу також із ОСОБА_6 правильність висновків суду першої інстанції перевіряється лише в цій частині.

З рішенням суду в частині відмови у стягненні боргу з ОСОБА_6 колегія суддів погоджується виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи, усіма позивачами одночасно у 2016 році були пред`явлені позови до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про повернення грошових коштів, які були отримані за договорами позики, укладеними між ОСОБА_1 і позивачами в період з червня 2004 року по вересень 2005 року.

Свої вимоги до обох відповідачів позивачі обґрунтовували тим, що боргові зобов`язання виникли у обох відповідачів, оскільки вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у 2004 році, а у 2005 році перебували у шлюбі, отже отриманні в борг кошти витрачені в інтересах сім`ї, а тому і ОСОБА_6 в силу вимог статті ст.ст.65, 74 СК України має відповідати за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 . Крім того, позивачі стверджували, що в борг кошти отримували відповідачі разом, тобто ОСОБА_6 було відомо про позику.

Відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги і своє визнання обґрунтовував тим, що дійсно ним разом із ОСОБА_6 були отримані від позивачів гроші в борг і витрачені вони були на придбання квартири.

Оскільки ОСОБА_6 не визнавала звернутий до неї позов, заперечувала свою обізнаність з тим, що ОСОБА_1 отримував в борг від позивачів грошові кошти, а також оплату цими коштами набутої в період шлюбу квартири, до предмета доказування в даній справі відносилось саме наявність згоди ОСОБА_6 на отримання в борг ОСОБА_1 грошових коштів, а також витрачання отриманих за договором позики коштів в інтересах сім`ї. Саме до таких висновків дійшла колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ в ухвалі від 19 квітня 2017 року. Крім того, як вбачається із ухвали ВССУ, суду при новому розгляді справи також належало перевірити доводи ОСОБА_6 щодо відсутності у ОСОБА_8 120000 доларів США, які він міг би позичити ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. (Постанова Верховного Суду від 09 січня 2023 року справа №675/1824/21

Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою

для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17

та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом першої інстанції договори позики укладались відповідачем ОСОБА_1 в червні 2004 року та у вересні 2005 року. Тобто лише один договір позики з ОСОБА_8 був укладений під час перебування відповідачів у шлюбі між собою.

Позивачі, а також відповідач ОСОБА_1 посилались на те, що договори позики від 04 червня 2004 року та 23 червня 2004 року укладались в період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому в силу вимог ч.2 ст. 74 СК України боргові зобов`язання є спільними.

При цьому позивачі, а також відповідач ОСОБА_1 посилались на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року у справі №2/359/25/14, яким був задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання земельної ділянки та житлового будинку в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області спільною сумісною власністю та поділ цього майна між сторонами в рівних частках.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21 (провадження № 61-10505св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. […] Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.»

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України). […] Предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Разом із тим, ОСОБА_1 при розгляді справи №2/359/25/14 не заявлялись позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отже судом такі вимоги не розглядались і не встановлювався період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Оскільки позивачем до поділу була включена земельна ділянка, яка була набута ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу 03 листопада 2004 року і суд визнав її спільним сумісним майном з посиланням в мотивувальній частині рішення суду на ст. 74 СК України, можна встановити, що лише на цю дату сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що і стало підставою для суду встановлювати, що земельна ділянка набула статусу спільної сумісної власності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18), зроблено висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах».

З врахуванням наведеного, рішення суду у справі №2/359/25/14 не має преюдиційного значення для розгляду даної справи, оскільки цим рішенням не встановлений факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 станом на червень 2004 року, коли ОСОБА_1 отримував від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 гроші в борг, отже ОСОБА_6 не є солідарним боржником за цими договорами.

Та обставина, що в подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали з ОСОБА_1 додатково договори позики у 2012-13 роках, які фактично підтверджували отримання ОСОБА_1 боргу у 2004 році і не повернення його до 2013 року, не змінює дату укладання договору позики і не покладає на ОСОБА_6 солідарного обов`язку за цими договорами.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, а виходив лише з того, що позивачами не доведено, що договори укладались в інтересах сім`ї. Разом із тим, помилковість мотивів суду для відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6 не вплинуло на правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволенні позову в частині солідарного стягнення боргу з обох відповідачів.

Щодо висновків суду за договором позики від 16 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що доказів того, що ОСОБА_6 була обізнана про його укладення, а також, що отримані кошти були витрачені в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц (провадження № 61-12830св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договорів позики вбачається, що стороною договорів є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані ОСОБА_2 за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про те, що унаслідок укладення ОСОБА_2 договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи. Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті частини боргу за договорами позики, суд виходив із того, що відповідачі перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13».

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка згоди на отримання її чоловіком позики не надавала; установлені обставини не підтверджують, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї, що заперечувалось відповідачкою.

Суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів твердження позивачів та відповідача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_6 була присутня при передачі коштів, оскільки позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є рідними братами зацікавленими у стягненні коштів саме з ОСОБА_6 . ОСОБА_1 , визнаючи позов, разом із тим протягом 17 років не повернув коштів навіть частково. Розписка, написана ОСОБА_1 про отримання коштів у батька ОСОБА_8 підписана ним і присутніми при передачі коштів дружиною батька ОСОБА_9 та ОСОБА_2 . Разом із тим, підпису ОСОБА_6 , яка, як зазначали позивачі, була присутня при передачі грошей, їх перераховувала і особисто забирала, на розписці немає.

Як вбачається із матеріалів справи, на банківському рахунку ОСОБА_6 були наявні кошти у розмірі 102432 долари США. Позивач вказуючи, що у вони з ОСОБА_6 збирали кошти на купівлю квартири, оскільки власних коштів не мали, разом із тим наводив суду доводи, щодо купівлі квартири він купував коштовні автомобілі, земельну ділянку, будував будинок. Тобто цими обставинами ОСОБА_1 фактично підтверджував пояснення ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 достатньо заробляв і вони могли собі дозволити купити квартиру без запозичень коштів у інших осіб.

Крім того, посилаючись на відсутність коштів на купівлю квартири і необхідність протягом півтора року збирати ці кошти саме шляхом запозичень у позивачів і акумулювання цих коштів на рахунку ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не зміг обґрунтувати доцільність купівлі квартири вартістю 250000 доларів США в борг і його спроможність повернути ці кошти за відсутності у нього доходів. Посилання ОСОБА_1 на те, що він мав намір продати квартиру і повернути кошти, суперечать його діям, оскільки він квартиру не продав, кошти в обумовлений договорами строк не повернув, а квартиру у 2011 році подарував ОСОБА_10 . Також фактично матеріалами справи не спростовані доводи відповідачки, щодо можливості ОСОБА_8 , 1935 року народження, запозичити ОСОБА_1 120000 доларів США. Матеріали справи містять докази наявності у ОСОБА_8 лише 12000 доларів США. Доводи представника ОСОБА_2 адвоката Хилька О.М. щодо того, що обставини наявності чи відсутності коштів у кредитора ОСОБА_8 взагалі не входять до предмета доказування в даній справі, колегією суддів не сприймаються, оскільки на перевірку цих обставин при новому розгляді справи було вказано в ухвалі суду касаційної інстанції.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, й правильно вирішив спір по суті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в позовах позивачі просили стягнути з відповідачів борг солідарно, а також стягнути в рівних частках з кожного із відповідачів, що є взаємовиключними вимогами. Разом із тим, оскільки позивачі, пред`являючи позови, виходили з того, що відповідачі як подружжя мають відповідати за борговими зобов`язаннями, то вимоги до подружжя можуть бути пред`явлені лише про солідарне стягнення. З врахуванням того, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність солідарного обов`язку ОСОБА_6 відповідати за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 суд першої інстанції правомірно стягнув борги на користь позивачів лише із ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 не оскаржувалось, отже правильність висновків суду першої інстанції в цій частині колегією суддів не перевірялась

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 375 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року у даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 березня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді: