Справа № 709/2/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Левченка В. В.,

за участі секретаря судового засідання - Нікітенко В. Г.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін у залі судових засідань Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2016 року. Під час шлюбу позивач і відповідач придбали житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3183 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Чорнобаївського районного суду від 05 листопада 2021 року шлюб між ними розірвано. 24 грудня 2021 року у зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_5 прізвище позивача було змінено з " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_7 ". На даний час сторони не можуть досягти домовленості щодо поділу майна. Враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому єдиним вірним способом захисту порушеного права позивача є поділ даного майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подржжя в спільному майні. За таких обставин позивач просила суд визнати зазначений будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ними право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 січня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від відповідача ОСОБА_4 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на обставину придбання майна під час шлюбу, упускаючи обставину походження коштів за які було придбано майно. Зазначив, що у практиці судів касаційної інстанції сформована правова позиція у справах про поділ майна подружжя, згідно якої при розгляді справ суди мають встановити не тільки факт придбання майна під час шлюбу, а і джерело походження коштів, за які майно було придбано. З огляду на викладене та враховуючи правові висновки Верховного Суду відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з не доведенням придбання майна за спільні кошти чи в результаті спільної праці. Разом з тим, відповідач пропонує вирішити майнові питання з максимальним врахуванням інтересів сторін. На думку відповідача набуття сторонами статусу співвласників нерухомого майна ще більше ускладнить стосунки між колишнім подружжям, адже спільно користуватися майном сторони не зможуть. На переконання відповідача ефективним результатом переговорів може бути залишення майна у власності однієї сторони зі сплатою погодженої компенсації, за наявність відповідних правових підстав для поділу майна.

Від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій останній вказує, що позивач не погоджується із вказаною позицією відповідача з огляду на таке. Виходячи із правових позицій, наведених у постановах Верховного Суду, де були зроблені правові висновки про встановлену законодавством презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. І той з подружжя, хто не згоден із такою презумцією, має право її спростувати. При цьому, Верховний Суд робить висновки про те, що тягар доказування обставин для спростування презумції покладається на того з подружжя, хто її спростовує; майно набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Крім того, відповідач вказує, що один із варіантів поділу може бути залишення майна у власності однієї особи зі платою погодженої компенсації. Зазначені твердження відповідача вказують на те, що він визнає той факт, що майно було набуто подружжям у шлюбі та на нього поширюється правовий режим спільного майна подружжя, а тому просив позов задовольнити у повному обсязі.

Від представника відповідача надійшло до суду заперечення на відповідь на відзив у якому остання вказує, що у всіх постановах Верховного Суду на які посилався відповідач в обгрунтування своєї позиції міститься висновок щодо обов`язку суду під час розгляду справи про поділ майна подружжя встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати час придбання зазначеного майна та кошти, за які таке майно було набуте. Міркування сторони позивача стосовно визнання відповідачем обставин спільності майна подружжя є припущенням. Відповідач не визнає вказане у позові майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив, що даний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а якщо відповідач заперечує цю обставину, то саме відповідач повинен довести, що будинок був придбаний за його особисті кошти. Окрім цього зазначив, що договори купівлі-продажу нерухомого майна є чинними, не розривалися та не визнавалися недійсними. Також звернув увагу на те, що в договорах мається застереження про те, що дані правочини вчинені за згодою дружини покупця ОСОБА_8 .

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Пояснила, що суд повинен встановити джерело походження коштів, а позивачем не доведена та обставина, що нерухомість придбана за спільні кошти подружжя. Так, продавцем даного майна була рідна баба відповідача та вони у такий спосіб хотіли вирішили питання щодо спадкування даного майна, оформивши договір купівлі-продажу, а не заповіт.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач та відповідач по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2016 року.

ОСОБА_4 , в період шлюбу з ОСОБА_3 , придбав житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 10 січня 2019 року (а.с. 24-25) та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3183 га, кадастровий номер :01:000:0376, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 січня 2019 року (а.с. 22-23).

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2021 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 10-12).

Позивач після укладення шлюбу змінила прізвище " ОСОБА_6 " на шлюбне прізвище

" ОСОБА_7 ", що підтверджується копією виданого повторно свідоцтва про шлюб від 25 січня 2022 року серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року

№ 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до ч.ч. 2, 3

ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Щодо доводів представника відповідача про те, що позивачем не доведена та обставина, що нерухомість придбана за спільні кошти подружжя, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В судовому засіданні було встановлено, що договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки відповідачем як одним з подружжя було укладено в інтересах сім`ї, а не для його особистих потреб.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач не спростував презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та на підставі наданих доказів, суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства придбано сторонами під час перебування у шлюбі, отже в силу вимог ст. 60 СК України це майно є їх спільною сумісною власністю та кожному із подружжя належить його 1/2 частина, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 1984,80 гривень.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати земельну ділянку площею 0,3183 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251, та житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,3183 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251;

- 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,3183 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251;

- 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1984,80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повне рішення суду складено 07 березня 2023 року.

Суддя В. В. Левченко