Житомирський апеляційний суд
Справа №282/1669/21 Головуючий у 1-й інст. Носач В.М.
Категорія 61 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 282/1669/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Руденко Марини Володимирівни, на заочне рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Носача В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_3 , який постійно проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що на випадок смерті ОСОБА_3 залишив на його ім`я заповіт, посвідчений секретарем Старочорторийської сільської ради Любарського району Житомирської області Кулініч Н.В. 3 вересня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 33, яким заповів йому усе своє майно.

Після смерті ОСОБА_3 він прийняв спадщину у встановлений законом строк.

12 січня 2021 року за його заявою приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області заведено спадкову справу №3/2021.

Зауважив, що є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 . До складу спадщини входить житловий будинок АДРЕСА_1 , де ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований.

Право власності на цей житловий будинок було зареєстроване за дружиною спадкодавця ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Старочорторийської сільської ради Любарського району Житомирської області 2 квітня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа, з якої вбачається, що вона залишила на ім`я відповідачки заповіт, посвідчений секретарем Старочорторийської сільської ради Любарського району Житомирської області 9 січня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 1, яким заповіла їй усе своє майно. ОСОБА_2 після ОСОБА_4 спадщину прийняла, але свідоцтво про право на спадщину так і не отримала.

Позивач вказує, що зазначений житловий будинок був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , отже, спадкодавець та його дружина набули у власність по частині цього нерухомого майна, кожен.

Крім того, на час відкриття спадщини ОСОБА_3 був непрацездатний за віком, а тому мав право на обов`язкову частку у спадщині. Оскільки ОСОБА_3 проживав з дружиною, він вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, при житті він не звернувся у встановленому законом порядку до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом.

За таких обставин, на день смерті ОСОБА_3 в силу закону належало право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, як частку спільної сумісної власності, та на 1/4 частину (обов`язкову частку) після смерті дружини, що загалом становлять 3/4 частини вказаного житлового будинку.

Вказує, що приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Солярем В.М. винесено постанову про відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, він позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права та оформити право власності на частини цього житлового будинку, внаслідок чого змушений звернутися до суду.

Таким чином, просив визнати за ним право власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що судом вірно встановлено той факт, що спадкодавці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 21.02.1965 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 і згідно з актовим записом № 7 від 21 лютого 1965 року Старочорторийської сільської ради Любарського району перебували у зареєстрованому шлюбі до смерті ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 , виданого виконкомом Старочорторийської сільської ради Любарського району Житомирської області від 2 квітня 2009 року на ім`я ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинок, який є спадковим майном, зареєстрований за нею.

Однак вважає хибним висновок суду про те, що спадкодавець ОСОБА_3 не набув права власності на вказаний житловий будинок, оскільки відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно даний будинок був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 згідно зі ст. 60 СК України, та, відповідно, ОСОБА_3 вважається власником частини будинку. Окрім того, на день смерті ОСОБА_3 ще належала частина будинку як обов`язкова частка після смерті дружини, що загалом становить частини вказаного житлового будинку.

Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , належить частини вказаного житлового будинку. Та обставина, що спадкодавець за життя не оформив своє право власності на це майно, не може бути перешкодою для реалізації позивачем спадкових прав.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 21 лютого 1965 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

2 квітня 2009 року на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

9 січня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно заповідала ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті спадщину прийняли: її чоловік ОСОБА_3 , 1940 року народження, який на час відкриття спадщини постійно проживав разом зі своєю дружиною; а також ОСОБА_2 , яка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

28 вересня 2018 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу заведено спадкову справу №273/201 до майна померлої ОСОБА_4 .

Судом також встановлено, що 3 вересня 2020 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким все належне йому майно заповідав ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

12 січня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Любарського районного нотаріального округу Соляра В.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Соляра В.М. від 28 вересня 2021 року №486 /02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що спадкодавець, фактично прийнявши спадщину після смерті своєї дружини, за життя не отримав свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

У частині 1 статті 1241 ЦК України також зазначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У частинах 1,3 та 5 статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( частина 3 статті 1296 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За правилами частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

У відповідності до приписів частини 1 статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю або шлюбним договором.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не оформив право власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та не отримав правовстановлюючі документи на це майно. Окрім того, свідоцтво про право власності на цей житловий будинок, видане на ім`я ОСОБА_4 , не скасоване, остання за життя розпорядилася належним їй на праві приватної власності майном, склавши заповіт на ім`я відповідачки. Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про необгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Як свідчать матеріали справи, право власності на вказаний житловий будинок набуте подружжям під час перебування спадкодавця ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Отже, вказаний житловий будинок в рівних частках належав кожному із подружжя на праві спільної сумісної власності. Презумпція спільності права власності подружжя на це нерухоме майно не спростована. При цьому, реєстрація права власності на весь житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 , не свідчить про зміну правового статусу майна подружжя. Після видачі вказаного свідоцтва на ім`я одного із подружжя таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Отже, ОСОБА_3 належало право власності на частину цього житлового будинку на підставі статті 60 СК України.

Після смерті своєї дружини він прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом з нею.

Враховуючи ту обставину, що на час смерті дружини ОСОБА_3 був непрацездатним, він мав право на обов`язкову частку у спадщині, що становить частину спадкового майна.

Таким чином, спадкодавцеві належало частини вказаного житлового будинку.

Як встановлено судом, за життя ОСОБА_3 не оформив право власності на частини цього майна й не отримав свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна.

Частина 1 статті 1297 ЦК України покладає на спадкоємця, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, обов`язок звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно.

Однак, в силу приписів частини 3 статті 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємцю належить право очікування набуття у власність відповідного спадкового майна ( часто поєднане з правом володіння ним), яке в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повною мірою становить зміст права власності й підлягає захисту національними судами як таке.

Отже, та обставина, що спадкоємець не оформив свої спадкові права та не зареєстрував право власності на нерухоме майно, не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо цього майна, зокрема права користуватися та володіти таким майном.

Прийнявши спадщину після смерті своєї дружини, ОСОБА_3 набув право володіти та користуватися спадковим майном, а отже набув право власності на спадкове майно.

Відсутність правовстановлюючих документів на частини вказаного житлового будинку унеможливлює отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже у даному випадку захист прав позивача можливий виключно в судовому порядку.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руденко Марини Володимирівни, задовольнити.

Заочне рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: