Справа № 466/9242/21 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/2562/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2022 року в складі судді Єзерського Р.Б. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич Вікторії Миколаївни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ковтун Людмили Богданівни, про визнання заповіту нікчемним,-

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , з участю третіх осіб державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич Вікторії Миколаївни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ковтун Людмили Богданівни, про визнання заповіту нікчемним.

Вимоги обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_6 , з яким вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті брата звернувся до нотаріуса з метою прийняття спадщини, але нотаріусом роз`яснено, що станом на момент звернення позивача вже є заведена спадкова справа приватним нотаріусом, оскільки ОСОБА_6 оформлено заповіт у державного нотаріуса в Третій Львівській державній нотаріальній конторі.

Вважає, що вказаний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Обґрунтованих причин для підписання заповіту іншою особою замість заповідача та без особистого прочитання останнім, не було.

Заповідач за час життя та на момент вчинення заповіту не мав будь-яких фізичних вад чи хворіб, у тому числі рук чи очей, які б позбавили його можливості робити письмові записи, читати та підписувати документи. Були відсутні будь-які передбачені законодавством причини для підписання та прочитання заповіту не особисто заповідачем, а іншими особами замість нього.

Також, сторона позивача звертає увагу, що у тексті заповіту вживається виключно терміни «у зв`язку з хворобою», як на підставу неможливості самостійного прочитання та підписання заповіту заповідачем. При цьому не вказано, у зв`язку з якою саме хворобою заповідач був позбавлений можливості самостійно прочитати та підписати заповіт.

Крім цього, нотаріусом не було прочитано заповідачу заповіт уголос, оскільки про це відсутня відмітка у тексті заповіту, при цьому, за місяць до вчинення заповіту заповідач звертався до органів Державної міграційної служби України у Львівській області для оформлення паспорта громадянина України у зв`язку з втратою паспорта та самостійно підписував документи, що свідчить про його здатність самостійно читати та писати. Відсутні будь які докази, які б могли підтвердити, що протягом місяця у заповідача розвинулася будь-яка хвороба або фізична вада, яка б позбавила його можливості самостійно читати та підписувати документи.

Просив визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 , вчиненого 21 вересня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5-384, 5-385, номер у спадковому реєстрі 66446005.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , з участю третіх осіб: державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич Вікторії Миколаївни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ковтун Людмили Богданівни, про визнання заповіту нікчемним - задоволено повністю.

Визнано нікчемним заповіт ОСОБА_6 , вчинений 21 вересня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Станкевич В.М. та зареєстрований в реєстрі за №5-384; 5-385, номер у спадковому реєстрі 66446005.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним і необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що усталеним у судовій практиці та доктрині цивільного права є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Покликаючись на правові позиції, висловлені касаційним судом, зазначає, що Шевченківський районний суд м. Львова не вправі був ухвалювати рішення про задоволення позовних вимог, а мав відмовити у їх задоволенні, у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

Крім цього, ввважає, що відсутні будь які законні підстави вважати оспорюваний заповіт нікчемним, оскільки ОСОБА_6 , як спадкодавець володів повною цивільною дієздатністю, протилежного не доведено.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють питання підписання заповіту іншою особою за дорученням, посвідчення такого при свідках, зазначає, що при складанні оспорюваного заповіту було дотримано вимогу про зазначення часу та місця його складання, а також заповіт був підписаний, у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 , іншою особою у присутності двох свідків.

Зазначає, що нотаріус не зобов`язаний зазначати у заповіті, яка конкретно хвороба перешкоджала заповідачу особисто підписати заповіт, тобто дані про діагноз заповідача.

Також, нотаріусом не встановлено нездатності ОСОБА_6 самостійно прочитати заповіт, тому у нотаріуса не виник обов`язок особисто у голос прочитати заповіт, при цьому зазначає, що посвідчення заповіту відбулося при свідках, які зачитали заповіт вголос.

Крім цього, заповіт був посвідчений уповноваженою особою, тому вимога щодо посвідчення теж дотримана.

У контексті підписання особисто спадкодавцем документу перед посвідченням заповіту, то зазначає, що заява про втрату паспорта лише підписана ОСОБА_6 , натомість у заповіті також необхідно написати своє ім`я, прізвище та по батькові, що останній не міг зробити, оскільки у нього було констатовано слабкість правої половини тіла.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача.

15.02.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому заперечуючи доводи апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивачки ОСОБА_7 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із встановлених порушень під час вчинення оспорюваного заповіту, щодо його форми та посвідчення.

Зокрема, неможливість самостійно підписати заповіт та його прочитати вголос, а відповідно і підписання його іншою особою, а не заповідачем та прочитання уголос запрошеними свідками, обґрунтовано хворобою ОСОБА_6 , однак, як встановлено судом, за місяць до вчинення оскаржуваного заповіту заповідач самостійно писав та підписував документи, що також підтверджується свідками.

Крім цього, у ОСОБА_6 не встановлено будь-яких фізичних вад, у тому числі рук, очей, а також хвороби, які б позбавляли його можливості робити письмові записи та підписувати документи.

При цьому, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_8 , яка підписувала заповіт замість ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , яка виступила свідком при вчиненні заповіту.

Суд вказав, що причиною, яка не дозволила спадкодавцю скласти власноручно заповіт та підписати його зазначено лише «хвороба», хоча і свідки підтвердили, що нотаріус не з`ясовував, яка саме хвороба у заповідача, а наявність у ОСОБА_6 інвалідності ІІІ (третьої) групи присвоєної пожиттєво, саме по собі не свідчить про неможливість підписання заповіту.

У тексті заповіту відсутні посилання на конкретні фізичні вади, конкретну хворобу або інші конкретні поважні причини, які б унеможливили самостійне підписання ним цього заповіту, що порушує вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, оскільки згідно із п. 5 глави 9, цього Порядку про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі.

Також, у тексті заповіту відсутня вказівка на те, що нотаріусом було зачитано вголос текст заповіту відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, відтак нотаріусом було допущено порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами.

Таким чином, суд констатував порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту ОСОБА_6 від 20.09.2020, оскільки такий підписаний не особисто заповідачем та ним не прочитаний, а тому є нікчемним.

Врахувавши роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, суд прийшов висновку, що позов про встановлення нікчемності заповіту є обґрунтованим, тому заповіт ОСОБА_6 вчинений 21 вересня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Станкевич В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5-384; 5-385, номер у спадковому реєстрі 66446005, визнав нікчемим.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Судом встановлено, що 21 вересня 2020 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 81).

У заповіті зазначено, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 , за його дорученням в його і нотаріуса присутності заповіт підписаний ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також зі змісту слідує, що заповіт підписаний у присутності двох свідків. Заповіт прочитаний свідками: ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Згідно із копією свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у віці 55 років, актовий запис № 604 (а.с. 5).

Тобто на час вчинення заповіту ОСОБА_6 було повних 54 роки.

З копій матеріалів спадкової справи № 24-2021, заведеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ковтун Людмилою Богданівною, після смерті ОСОБА_6 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця, до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_11 та рідний брат померлого ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 стверджує, що заповіт його брата від 21 вересня 2020 року складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, оскільки обґрунтованих причин для підписання заповіту іншою особою замість заповідача та без особистого прочитання останнім, не було, заповідач за час життя та на момент вчинення заповіту не мав будь-яких фізичних вад чи хворіб, у тому числі рук чи очей, які б позбавили його можливості робити письмові записи, читати та підписувати документи.

Враховуючи наведене, колегія суддів не приймає до уваги та не перевіряє доводи апеляційної скарги, що стосуються наявності у спадкодавця ОСОБА_6 повної цивільної дієздатності чи вільного волевиявлення при укладенні оспорюваного заповіту, оскільки такі не входять у предмет доказування у спірних правовідносин.

Колегія суддів виходить з того, що за положеннями ст. 202 ЦК України, заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно із якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

У статті 1247 ЦК України передбачено загальні вимоги до форми заповіту. Загальними вимоги до форми заповіту названо тому, що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надано такі повноваження. Специфіка посвідчення заповітів має встановлюватися у нотаріальній процедурі.

Названі у цій статті вимоги є мінімально необхідними і їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним (стаття 1257 ЦК України).

До загальних вимог належать такі: письмова форма із зазначенням місця і часу його укладення, підписання особисто заповідачем або іншою особою у порядку частини четвертої статті 207 ЦК України, посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами за статтями 1251, 1252 ЦК України.

При цьому слід розуміти, що відсутність однієї із зазначених умов може стати причиною визнання заповіту недійсним.

Тобто в статті 1247 ЦК України йдеться про комплекс умов, які співіснують, але можуть поглинатись одним суттєвим аспектом.

Вимагаючи від заповідача додержуватись обов`язкової процедури нотаріального посвідчення заповіту, законодавець тим самим одночасно вживає заходів до охорони його прав, оскільки при цьому покладає на нотаріуса обов`язок чітко дотримуватись вимог закону. Така правоохоронна функція нотаріального процесу передбачена саме для осіб, що юридично необізнані і не знають, які процесуальні особливості свідчать про дійсність заповіту.

Дотримання волевиявлення заповідача здійснюється шляхом нотаріальних дій, і формалізований підхід щодо таких дій є гарантією цього волевиявлення.

Отже, у силу ролі нотаріуса та його компетенції, а також враховуючи його юридичну освіту, саме на нотаріуса покладається обов`язок додержуватись вимог закону і контролювати дії особи, застерігаючи її від можливих процесуально-правових помилок. Це положення випливає із процедури здійснення нотаріального процесу, тобто в силу статей 5, 6 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний виконувати обов`язки згідно із законом.

Так, згідно із ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат», якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її та в нотаріуса присутності цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочину за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, згідно якої, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Зокрема, згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, колегія суддів приходить висновку про те, що законом дійсно передбачено можливість підписання заповіту не самим спадкодавцем, а за його дорученням іншою особою, також посвідчення заповіту може відбуватися при свідках, як результат відповідного бажання заповідача або ж обов`язкова умова визначена законом.

У справі, яка переглядається встановлено, що оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом у присутності заповідача, однак у зв`язку із хворобою останнього та не можливістю самостійно прочитати такий, заповіт було прочитано свідками.

Такі висноки колегія суддів робить виходячи з того, що у заповіті відсутнє роз`яснення нотаріуса про можливість вчинення заповіту при свідках виключно на бажання заповідача, тому враховуючи наявність свідків є підстави стверджувати, що нотаріус виходив із неможливості заповідача самостійно підписати заповіт.

Протилежні доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

За змістом пунктів 3-8 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачено, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутній на оскаржуваному заповіті і запис про те, що такий був прочитаний уголос нотаріусом.

Також, колегія суддів враховує те, що у порушення Порядку вчинення нотаріальних дій на спірному заповіті міститься лише посилання на хворобу заповідача без зазначення конкретних фізичних вад хвороби заповідача, які б перешкоджали йому самостійно підписати заповіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із листом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» від 16.06.2022 № 160 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проходив медико-соціальну експертну комісію 10.10.2018 на Шевченківській міжрайонній МСЕК. У результаті проведення медико-соціальної експертизи йому встановлено ІІІ (третю) групу інвалідності від загального захворювання безтерміново. До даного листа були долучена документація медичного характеру.

Даний лист жодним чином не підтверджує те, що ОСОБА_6 не мав змоги самостійно читати чи підписувати документи.

Крім цього, колегія суддів враховує отримані судом першої інстанції дані Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області Львівського міського управління Відділу з питань ідентифікації паспортизації, та реєстрації згідно яких ОСОБА_6 у серпні 2020 року звертався у даний Відділ з метою отримання паспорта громадянина України, писав та підписував відповідні документи, а саме: на заяві анкеті № 5028495 від 18.08.2020 року міститься у графі «підпис особи» після графи «Прізвище Ім`я» в якій вказано ОСОБА_6 , підпис ОСОБА_6 . В розділі документа «Документ отримано» вказано дату 28.08.2020 р. та підпис отримувача документа, у заяві № 1138 про втрату або викрадення паспорта від ОСОБА_6 міститься рукописний текст наступного змісту: «Липень 2020. Втрата з власної необережності, загубив в транспорті. Факт викрадення заперечую, в заставу не залишив.». Датовано 18 серпня 2020 року. Заява від гр. ОСОБА_6 містить рукописний підпис (а.с. 91-100).

Іншими словами, у матеріалах справи наявні належні докази того, що за місяць до посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_6 самостійно читав та підписував документи, доказів того, що після цього стан здоров`я його змінився і він втратив можливість самостійно писати та проставляти підпис на документах, суду не надано.

Зазначені обставини перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які проживали по сусідству із ОСОБА_6 та зазначили, що останній самостійно пересувався, проблем з руками не мав, міг самостійно виконувати побутові справи, відкривав двері ключами, користуючись телефоном міг самостійно, щось шукати в телефоні, набирати номера телефону, читав.

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які зазначили, що ОСОБА_6 мав параліч правої сторони тіла, писати або підписувати правою рукою не міг, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі жодним чином не підтверджені.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду та приходить переконання про встановлені судом порушення допущені при посвідченні заповіту.

Зокрема, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою, що є порушення вимог щодо його форми підтверджено встановленими обставинами.

Разом з тим, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним, є приписи статті 1257 ЦК України, відповідно до частини першої якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заповіт є одностороннім правочином і може бути визнаний судом нікчемним тільки при зазначенні в рішенні спеціальної підстави передбаченої ст. 1257 ЦК України (постанова ВСУ від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16).

Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що вимоги про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує на нікчемність правочину або відмову в цьому.

Колегія суддів враховує те, що нікчемний заповіт є таким в силу припису закону (стаття 1257 ЦК України).

Разом з цим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

На переконання апеляційного суду, сама лише констатація у мотивувальній частині рішення нікчемності оспорюваного заповіту не буде ефективним способом захисту прав позивача, оскільки не призведе до поновлення його прав та не буде обов`язком вчиняти чи утриматися від певних дій, як і не виключить подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Таким чином, позивачем обрано правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами наявний спір щодо оспорюваного заповіту та відновлення прав позивача можливо лише при визнанні заповіту нікчемним, оскільки відмова в позові з посиланням лише в мотивувальній частині рішення на нікчемність заповіту не призведе до відновлення прав позивача, так як заповіт не буде скасований чи визнаний недійсним і залишиться в реєстрі заповітів.

Така позиція відповідає практиці касаційного суду, яка висловлена у постановах ВС від 24 жовтня 2018 року № 673/416/16-ц, від 23 січня 2019 року № 495/87/15-ц, від 13 березня 2019 року, справа № 388/281/17.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно вирішив спір, у повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги спрямовані на переоцінку доказів, яким надана належна правова оцінка, тому такі на висновки суду не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк