Номер провадження 2/754/13/23
Справа №754/3579/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2023 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

третьої особи Литвин В.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Валентина Геннадіївна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0649 га, кадастровий номер 66502017, що розташована на території АДРЕСА_2 .

Як зазначає позивач, 23.10.2018 року ним подано заяву про прийняття спадщини. Однак, після звернення до нотаріуса з`ясувалось, що спадкодавець за життя склала заповіт від 06.12.2012 року, яким заповідала вказане майно відповідачам в рівних долях.

Позивач вважає, що вказаний заповіт порушує його права, як спадкоємця першої черги на спадкове майно, оскільки з 2006 року стан здоров`я його матері був незадовільним, вона потребувала постійного стороннього нагляду, перебувала на його та його дружини піклуванні та проживала разом з ним з 2015 року до смерті. У 2017 році висновком ЛКК Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 було підтверджено, що через хронічні порушення мозкового кровообігу, хворобу Альцгеймера з амнестичними порушеннями, порушенням функцій пам`яті ОСОБА_6 потребувала стороннього догляду. Також, протягом життя його мати неодноразово повідомляла, що все своє майно вона бажає залишити йому та не має жодного наміру складати заповіт у нотаріуса, а також скаржилась йому, що неодноразово просила онуків - відповідачів про допомогу у побутових питаннях, лікуванні, але її прохання у більшості випадків ігнорувались.

Відтак, позивач вважає, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту через власний психічний та емоційний стан не могла усвідомлювати значення своїх дій та за станом здоров`я вчиняти будь-які нотаріальні дії. Крім того, він має сумнів у тому, що рукописний текст у заповіті виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати недійсним та скасувати оспорюваний заповіт.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 12.03.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.04.2019 року до суду надійшли заперечення третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Литвин В.Г. на позовну заяву. У даних запереченнях третя особа вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, вказуючи на те, що ОСОБА_6 особисто звернулась до неї для складення заповіту, вільно та чітко виражала свої думки, жодних зовнішніх проявів психічної неврівноваженості, алкоголізму вона не виявляла. ОСОБА_6 сама надавала їй інформацію про свого сина та онуків, уважно прочитала заповіт та особисто його підписала. Підстав відмовити особі у здійсненні нотаріальних дій відповідно до ст.49 ЗУ «Про нотаріат» у неї не було. З урахуванням наведеного, третя особа просила відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

11.05.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_7 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідачів заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що заповіт вчинений у формі та порядку відповідно до вимог чинного законодавства, особисто підписаний заповідачем з необхідним обсягом цивільної дієздатності. При складанні заповіту ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, її волевиявлення було вільним та відповідало її волі. Посилання позивача в частині сумніву щодо належності підпису на заповіті саме ОСОБА_6 нічим не підтверджено. Крім того, представник відповідача зауважив про те, що твердження позивача про те, що відповідачі не приділяли уваги та не піклувались ОСОБА_6 не відповідають дійсності. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним немає, а тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2019 року повернуто представнику відповідача заяву про забезпечення позову.

04.06.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача. У даній відповіді позивач зазначає про наявність медичної документації, в якій наявні докази хронічних захворювань, які можуть підтверджувати неспроможність заповідача у 2012 року самостійно відвідувати нотаріуса та усвідомлювати свої дії. Окрім цього, у Деснянському районному суді м.Києві з 2017 року розглядалась справа № 754/9258/17-ц про визнання ОСОБА_6 недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна. Його заяву ухвалою суду було залишено без розгляду, оскільки його мати померла. В рамках вказаної справи було проведено судово-психіатричну експертизу, висновок якої підтверджує його доводи про тривалий розлад здоров`я заповідача та зазначено, що ще з 2006 року у ОСОБА_6 спостерігались порушення пам`яті, вона перестала орієнтуватись в недавніх подіях, не пам`ятала дати, потребувала сторонньої допомоги. Також, позивач не заперечував, що відповідачі час від часу навідували заповідача, але їх твердження про постійну допомогу не відповідають дійсності. Починаючи з 2015 року заповідач постійно проживала разом з ним, вела спільне господарство. Він та його дружина повністю взяли на себе всі хатні клопоти та догляд за заповідачем - прали речі, готували їжу, прибирали, поралися по господарству, доглядали за ОСОБА_6 , оплачували комунальні платежі, викликали та возили до лікаря, купляли необхідні ліки, після смерті займались її похованням та несли відповідні витрати. Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

18.06.2019 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_7 , в яких він зазначає про безпідставність посилання позивача на висновок експертів у справі № 754/9258/17-ц, оскільки з нього вбачається, що діагноз про хворобу, яка пов`язана із психічними розладами ОСОБА_6 , встановлено 13.01.2017 року і що саме на час проведення судово-психіатричної експертизи 27.06.2018 року виявляє ознаки хронічного стійкого психічного захворювання, нездатна усвідомлювати значення своїх дій та не може керувати ними та потребує опіки. В той же час, оскаржуваний заповіт складено 06.12.2012 року. Представник відповідачів зауважив і на те, що 30.08.2012 року ОСОБА_6 уповноважила відповідача ОСОБА_2 вести її справо по оформленню спадкових прав, що залишились після смерті її чоловіка ОСОБА_8 . Вказана довіреність посвідчена державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О., при посвідчення даної довіреності нотаріусом особу ОСОБА_6 було встановлено, дієздатність перевірено. Зазначені обставини, на думку представника відповідачів, вказують на те, що ОСОБА_6 була дієздатна, а також довіряла своєму онуку ОСОБА_2 вести свої особисті справи. З урахуванням наведеного, представник відповідачів вважає відповідь на відзив безпідставною та необґрунтованою та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

01.07.2019 року до суду надійшли заперечення третьої особи на позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.07.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

10.10.2019 року до суду надійшли заперечення третьої особи на позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2019 року витребувано від ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» оригінал Акту збереження пломб розрахункового обліку електроенергії для населення від 10.07.2012 року з підписом споживача ОСОБА_6 , особовий рахунок НОМЕР_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; від Поштового відділення №156 оригінали відомостей про отримання пенсії ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , за 2012 рік; від Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 Деснянського району м.Києва оригінал медичної картки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.12.2019 року до суду надійшли заперечення третьої особи на позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.02.2020 року витребувано від Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної-медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м. Києва належним чином завірені копії виписки з історії хвороби, медичної картки пацієнта ОСОБА_6 , виписки ЛКК № 799 від 12.06.2017 року, медичної довідки, згідно якої у червні 2017 року ОСОБА_6 було поставлено діагноз: хвороба Альцгеймера, а також іншої наявної медичної документації, що містить інформацію про проведення консультації, медичного огляду, аналізів або її лікування у період з 01.01.2017 року по 22.09.2018 року; від Київської міської клінічної лікарні № 3 належним чином завірені копії виписки з історії хвороби та медичної картки № 10934 пацієнта ОСОБА_6 , а також іншої наявної медичної документації, що містить інформацію про проведення консультації, медичного огляду, аналізів або її лікування у період з 05.08.2006 року по 18.08.2006 року; Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги належним чином завірені копії виписки з історії хвороби, медичної картки № 29539 пацієнта ОСОБА_6 , а також іншої наявної медичної документації, що містить інформацію про проведення консультації, медичного огляду, аналізів або її лікування у період з 13.10.2008 року по 14.10.2008 року; від ТОВ «Київські енергетичні послуги» Акт збереження пломб розрахункового обліку електроенергії для населення, виданий СВП «Енергозбут Київенерго» від 10.07.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 ; від Архівного сектору ГУ МВС України в м. Києві УРТЗІ Головного управління Національної поліції у м. Києві кримінальної справи № 03-13553 за ознаками злочину передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України порушеної Деснянським РУ ГУ МВС України у місті Києві від 17.10.2008 року, у якій ОСОБА_6 було визнано потерпілою.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.07.2021 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі до одержання висновку експерта.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2022 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.04.2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді повернуто заявнику.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2022 року відмовлено позивачу у задоволенні заяви про відвід головуючого.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.04.2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді повернуто заявнику.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.04.2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернуто заявнику.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.06.2022 року заяву позивача ОСОБА_1 про відвід судді визнано необґрунтованою та передано до цивільної канцелярії Деснянського районного суду м. Києва з метою визначення судді для розгляду питання про відвід, відповідно до ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.06.2022 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.06.2022 року виправлено описку у вищевказаній ухвалі суду.

17.08.2022 року до суду надійшли пояснення позивача щодо належності як доказу акту судово-психіатричної експертизи, в яких він зазначає про необґрунтованість та непереконливість вказаного висновку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідачі та їх представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Третя особа в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

Після її смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0649 га, кадастровий номер 66502017, що розташована на території АДРЕСА_2 .

За життя 06.12.2012 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала належне їй нерухоме майно в рівних долях позивачу та відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також заповідала всі грошові внески та заощадження на будь-яких відкритих на її ім`я рахунках та/або карткових рахунках, в будь-яких банках України, разом з відповідними нарахованими процентами.

Позивач просить задовольнити його вимоги, вважаючи, що оспорюваний заповіт складений особою, яка за станом здоров`я через хронічні хвороби не усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, він має сумніви, чи дійсно оскаржуваний заповіт був підписаний померлою.

Відповідачі проти вказаних доводів заперечували, вказуючи що заповідач усвідомлювала значення своїх дій, перебувала у здоровому глузді та розуміла значення своїх дій, особисто зверталась до нотаріуса для складення оспорюваного заповіту.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, на яку послався заявник у касаційній скарзі, та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, у даній справі визнання заповіту недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, можливо лише за умови абсолютної неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 728 від 13.12.2021 року, у період з серпня 2006 року ОСОБА_6 виявляла ознаки Гострого порушення мозкового кровообігу на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, амнестичною та сенсорною афазією.

На час укладення заповіту 06.12.2012 року ОСОБА_6 виявляла ознаки Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням.

З 2017 року і в подальшому ОСОБА_6 виявляла ознаки судинної деменції.

Під час укладення заповіту 06.12.2012 року ОСОБА_6 виявляла ознаки Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Вказаний висновок суд приймає до уваги як належний та відхиляє заперечення позивача в цій частині, оскільки даний висновок експертів повністю узгоджується з іншими зібраними по справі доказами, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що він ґрунтується на припущеннях. З висновку вбачається, що експертами була вивчена вся наявна медична документація ОСОБА_6 , враховані пояснення свідків, які були надані суду, а також надані експертам матеріали справи.

Суд також звертає увагу на те, що, зважаючи на особливості судинних захворювань головного мозку експертами надана критична оцінка показам свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 щодо наявності в ОСОБА_6 після перенесеного в 2006 році гострого порушення мозкового кровообігу і в подальшому, і в першу чергу, в період часу, що цікавить суд (під час укладення заповіту 06.12.2012 року), психічних розладів, які б сягали вираженого ступеню, оскільки вказані пояснення не знаходять свого об`єктивного підтвердження в наданих на теперішню експертизу медичній документації та інших матеріалах справи. Суд зауважує, що саме у зв`язку з тим, що для висновку про спроможність або неспроможність особи розуміти значення своїх дій та керувати ними необхідні спеціальні знання, покази свідків з цього питання мають лише побічне значення, оскільки вони не є фахівцями чи спеціалістами в даній галузі медицини, щоб робити такі висновки. Так, пояснення позивача, свідків, щодо наявності ряду тяжких захворювань та похилого віку заповідача не можуть безумовно свідчити, що заповіт не відповідав її волі.

Будь-якого подвійного трактування чи сумнівів відсутності абсолютної неспроможності ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту, зокрема, посилань на обмежену неспроможність, висновок експертів не містить.

Відтак, висновок експертів є обґрунтованим та науково-мотивованим, містить докладний опис та аналіз усіх даних які були у розпорядженні експертів, зокрема, як показань свідків, наданих під час судового розгляду, так і даних медичних документів з приводу стану здоров`я та лікування ОСОБА_6 . Експертиза проведена відповідно до Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 865 від 8 травня 2018 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за № 719/32171, а висновок складений згідно вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 527 від 28 липня 2014 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 973/25750.

Посилання позивача на висновок судово-психіатричного експерта № 437 від 27.06.2018 року за результатами експертизи, призначеній у справі № 754/9258/17-ц, суд відхиляє, оскільки згідно вказаного висновку станом на час проведення експертизи експертом визначено, що ОСОБА_6 виявляє ознаки хронічного стійного психічного захворювання Судинної деменції, за своїм психічним станом нездатна усвідомлювати значення своїх дій та не може керувати ними та потребує встановлення над нею опіки. У даному висновку визначено, що діагноз «хвороба Альцгеймера» ОСОБА_6 встановлено у 2017 році. Жодних вказівок на те, що станом на день складання заповіту у грудні 2012 року ОСОБА_6 виявляла ознаки хронічного стійного психічного захворювання, була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, даний висновок не містить.

Крім того, висновок судово-психіатричного експерта № 437 від 27.06.2018 року був досліджений та врахований експертами при складанні висновку судово-психіатричного експерта № 728 від 13.12.2021 року і вони жодним чином не суперечать один одному.

Сторона позивача відмовилась повторно заявляти клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи з підстав неможливістю оплатити послуги експерту.

На підставі викладеного суд вважає, що з вищенаведених доказів вбачається, що ОСОБА_6 на час складання заповіту 06.12.2012 року за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину.

Що ж стосується посилань позивача на те, що він має сумніви в тому, що заповіт підписано не ОСОБА_6 , то суд їх відхиляє як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, оскільки від проведення судово-почеркознавчої експертизи позивач відмовився.

Таким чином, зважаючи на те, що для висновку про неможливість ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій при складанні заповіту у матеріалах справи доказів не достатньо, а також відсутні докази щодо того, що оспорюваний заповіт не підписувався заповідачем, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи позивача про те, що порушено процедуру складання заповіту, яка визначена ч.2 ст.1248 ЦК України, суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Наявний в матеріалах справи текст заповіту від 06.12.2012 року відповідає вимогам закону і доказів зворотного позивачем суду також не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним та скасування оспорюваного заповіту, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог. Інші твердження позивача, зокрема, щодо міжособистісних стосунків між померлою та її онуками також висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову не дають.

Відповідно ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Валентина Геннадіївна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 23 лютого 2023 року.

Суддя: