Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/643/22

Провадження №2/377/41/23

24 лютого 2023 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Гаєвої К.Г., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

У С Т А Н О В И В :

29 грудня 2022 року до суду з позовними вимогами звернулася позивач, які уточнила до початку розгляду справи по суті та, посилаючись на статті 11, 13, 15, 202-204, 207, 509, 610-611, 626-627, 1046-1050 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договорами позики у розмірі 60 829 гривень 14 копійок, яка складається з: основного боргу в розмірі 50 000 гривень; трьох відсотків річних в розмірі 2 526 гривень 02 копійки; інфляційних втрат у розмірі 8 303 гривні 12 копійок.

В обґрунтування позову позивач послалася на те, що між позивачем та відповідачем були укладені договори позики, відповідно до яких відповідач отримала грошові кошти у розмірах , зазначених у розписках, та взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у визначені строки. Відповідач після отримання грошових коштів власноручно написала розписки про отримання грошових коштів. Відповідно до розписки від 27.12.2019, яка була підписана 28.12.2019, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000 гривень, які зобов`язалась повернути до 28 червня 2020 року. Згідно з розпискою від 10.01.2020, підписаною 10.01.2020, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 гривень, які зобов`язалась повернути до 28 червня 2020 року. Як вбачається з розписки від 21.01.2020, підписаної 21.01.2020, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 000 гривень, які зобов`язалась повернути до 28 червня 2020 року. Відповідно до розписки від 27.03.2020, підписаної 27.03.2020, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 000 гривень, які зобов`язалась повернути до 25 травня 2020 року. Загальна сума отриманих коштів згідно боргових розписок, які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , складає 50 000 гривень. 24.11.2022 позивач надіслала відповідачу вимогу про повернення коштів, проте відповідач грошові кошти так і не повернула. Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів за борговими розписками не виконала у визначені договорами строки, тому позивач була вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів за договорами позики, інфляційних втрат та 3 % річних.

Ухвалою судді від 09 січня 2023 року після виконання вимог, передбачених частиною 6 статті 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 31 січня 2023 року.

Ухвалою суду від 31 січня 2023 року судовий розгляд справи було відкладено на 24 лютого 2023 року на підставі частини 4 статті 223 ЦПК України.

Позивач у призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, до позовної заяви додано клопотання позивача, в якому вона просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, за адресою зареєстрованого місця проживання, проте конверт із судовою повісткою повернувся до суду не врученим з поштовою відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». У такому випадку відповідач ОСОБА_2 , якій адресовано судову повістку разом із позовною заявою, додатками до неї, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію ухвали про відкладення розгляду справи, за зареєстрованим місцем проживання, вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України. Відзив на позов відповідач до суду не направила. Клопотання про відкладення розгляду справи не подала. Заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надійшла.

За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 24 лютого 2023 року суд ухвалив заочне рішення у справі.

Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 12 000 гривень.

На підтвердження укладення вказаного договору позики позивач надала розписку, яка підписана ОСОБА_2 28 грудня 2019 року, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 06.07.1997, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримала 12 000 гривень від ОСОБА_1 , в якості термінової грошової позики, та зобов`язалася повернути суму позики до 28 червня 2020 року.

10 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 10 000 гривень.

На підтвердження укладення вказаного договору позики позивач надала розписку, яка підписана ОСОБА_2 10 січня 2020 року, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 06.07.1997, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримала 10 000 гривень від ОСОБА_1 , в якості термінової грошової позики, та зобов`язалася повернути суму позики до 28 червня 2020 року.

21 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 13 000 гривень.

На підтвердження укладення вказаного договору позики позивач надала розписку, яка підписана ОСОБА_2 21 січня 2020 року, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 06.07.1997, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримала 13 000 гривень від ОСОБА_1 , в якості термінової позики, та зобов`язалася повернути суму позики до 28 червня 2020 року.

Крім цього, 27 березня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 15 000 гривень.

На підтвердження укладення вказаного договору позики позивач надала розписку, яка підписана ОСОБА_2 27 березня 2020 року, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області 06.07.1997, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримала 15 000 гривень від ОСОБА_1 , в якості термінової позики, та зобов`язалася повернути суму позики до 25 травня 2020 року.

Як вбачається із змісту позовної заяви, 24 листопада 2022 позивач надіслала відповідачу вимогу про повернення грошових коштів за борговими розписками, проте відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконала.

На підтвердження зазначених обставин суду надано фіскальні чеки АТ «Укрпошта» від 24.11.2022.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з правилами частини 2 статті 640 цього Кодексу якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За правилом частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частина 3 цієї статті).

Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у частині першій статті 1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договори позики, що підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок ОСОБА_2 , підписаних нею 28.12.2019, 10.01.2020, 21.01.2020, 27.03.2020, які підтверджують як факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання ОСОБА_2 повернути борг на загальну суму 50 000 гривень.

З урахуванням наведеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає борг за договорами позики, укладених 28.12.2019, 10.01.2020, 21.01.2020, 27.03.2020 в сумі 50 000 гривень.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок, наданий позивачем, дійшов висновку, що розмір інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання за договорами позики всього складає 8 303 гривні 12 копійок, а саме: за договором позики, укладеному 28 грудня 2019 року, за період з липня 2020 року по 23 лютого 2022 року - 1 984 гривні 36 копійок; за договором позики, укладеному 10 січня 2020 року, за період з липня 2020 року по 23 лютого 2022 року 1 653 гривні 63 копійки; за договором позики, укладеному 21 січня 2020 року, за період з липня 2020 року по 23 лютого 2022 року 2 149 гривень 72 копійки; за договором позики, укладеному 27 березня 2020 року, за період з червня 2020 року по 23 лютого 2022 року 2 515 гривень 41 копійка, загальний розмір трьох відсотків річних складає 2 526 гривень 02 копійки, а саме: за договором позики, укладеному 28 грудня 2019 року, за період з 29 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року 596 гривень 21 копійка; за договором позики, укладеному 10 січня 2020 року, за період з 29 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року 496 гривень 84 копійки; за договором позики, укладеному 21 січня 2020 року, за період з 29 червня 2020 року по 23 лютого 2022 року 645 гривень 90 копійок; за договором позики, укладеному 27 березня 2020 року, за період з 26 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року 787 гривень 07 копійок. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований.

В даному випадку факт порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення грошових коштів за договорами позики встановлений та підтверджений матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, суд погоджується з обґрунтованістю доводів позивача про необхідність задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 992,40 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 992,40 гривень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики, укладених 28 грудня 2019 року, 10 січня 2020 року, 21 січня 2020 року, 27 березня 2020 року в сумі 50000 ( п`ятдесят тисяч) гривень, інфляційні втрати в сумі 8 303( вісім тисяч триста три) гривні 12 ( дванадцять) копійок та три відсотки річних в сумі 2 526 ( дві тисячі п`ятсот двадцять шість) гривень 02 (дві) копійки, всього на загальну суму 60 829 (шістдесят тисяч вісімсот двадцять дев`ять) гривень 14 (чотирнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне заочне рішення суду складено 24 лютого 2023 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька