справа № 208/825/22
№ провадження 2/208/236/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю: секретаря судового засідання - Оніщук Д.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ««про визнання договору купівлі-продажу дійсним»,-

встановив:

1.Стислий зміст позовних вимог.

01 лютого 2022 року позивачем подано даний позов до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, в межах якого позивачем заявлено наступні позовні вимоги:

-Визнати дійсним договір купівлі-продажу гаражу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, укладений 28 червня 2006 року між ОСОБА_2 та позивачем, ОСОБА_1 , та визнати за позивачем ОСОБА_1 , право власності на гараж, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, що дасть підстави для подальшої реєстрації права власності на гараж в органах державної реєстрації.

2.Позиція позивача.

Позивачем зазначено, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 у простій письмовій формі 28 червеня 2006 року укладено договір купівлі-продажу гаражу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м.

Зазначений гараж належав продавцю на підставі Договору купівлі-продажу ВАА № 774297 від 28 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А..

06 червня 2006 року позивачем, внаслідок взаємної згоди з умов передачі права власності на зазначений гараж, було передано 1000 гривень, як завдаток за гараж, що підтверджено розпискою.

Тако. 28 червня 2006 року позивач передав відповідачу 400 доларів США як оплату вартості гаражу, що також підтверджено розпискою ОСОБА_2 ..

Так, з 2006 року і по час звернення із позовом, позивач заявляє про те, що він прийняв гараж у свою власність від відповідача, та здійснює відносно гаражу своє право володіння, користування та розпорядження.

Оформити договір купівлі-продажу, з його посвідченням, не виявилося можливим, так як відповідача було засуджено за кримінальний злочин за Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2010 року на 14 років позбавлення волі.

А тому, згідно до ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 220 ЦК України, заявляє позовні вимоги, які підтримує і просить їх задовольнити.

3.Позиція відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позовних вимог заявлених ОСОБА_1 ..

4.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

01 лютого 2022 року позивачем подано позовна заява до провадження суду.

21 квітня 2022 року судом отримано довідку про місце реєстрації відповідача.

25 квітня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження.

06 грудня 2022 року позивачем подано заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в письмовому провадженні.

06 грудня 2022 року підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду.

21 грудня 2022 року судом отримано відповідь якою підтверджено відбуття відповідачем покарання в межах ДУ «Біленьківської виправна колонія (№ 99)».

13 січня 2023 року ДУ «Біленькіська виправна колонія (№99)» на адресу суду надіслані пояснення засудженого ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, і розгляд справи за його відсутності згідно до його заяви від 11 січня 2023 року.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

5.Фактичні обставини встановлені судом.

ОСОБА_2 є власником гаражу № НОМЕР_1 , ГБК «Таврія», за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, на підстав договору купівлі-продажу гаражу від 28 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2752, що підтверджено копією договору (а.с. 9), копією витягу з реєстру (а.с. 8).

Зі змісту розписки датованої 28 червня 2006 року, копія якої долучено до справи (а.с. 10), вбачається що розписка написана від імені ОСОБА_2 про те, що він отримав від ОСОБА_1 400 у.е. за продажу гаражу.

6.Норми права застосовані судом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, - Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ч. 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У відповідності до вимог ч.3 ст.640 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину - 28 червня 2006 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно до ст. 657 ЦК України, в редакції чинній на 28 червня 2006 року, було визначено, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За ч.2 цієї статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення , суд може визнати такий договір дійсним.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

7.Висновки та мотиви.

Позивачем заявлені вимог щодо набуття ним права власності станом на 28 червня 2006 року.

Зазначений спір підлягає врегулюванню в порядку ЦК України.

Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

В області цивільного права, що регулює різноманітні та динамічні відносини економічного обороту, цивільні права й обов`язки найчастіше виникають у результаті цілеспрямованих і правомірних дій фізичних та юридичних осіб.

Цивільним кодексом України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Поняття правочину визначено Цивільним кодексом України.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Двостороннім або багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Двосторонні договори - це найбільш розповсюджений вид правочинів. Для цих договорів характерне взаємоузгодження волі двох сторін.

Воля учасників правочинів, що відображає намір здійснити правочин, повинна одержати визначене закріплення. Це необхідно для того, щоб зміст правочину став відомий її учасникам, умови правочину були чітко зафіксовані і можна було без ускладнень вирішувати спори сторін, якщо такі виникнуть у майбутньому.

Форма договору - це спосіб, за допомогою якого виражається воля сторін при здійсненні договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Аналізуючи положення Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що правочини щодо відчуження об`єктів нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) чинне законодавство відносить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації.

При цьому, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрація правочинів проводиться нотаріусами відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності, - права володіння, права користування та права розпорядження.

У зв`язку з цим, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення теж підлягають державній реєстрації.

Як вбачається зі змісту розписки датованої 28 червня 2006 року, копія якої долучена до справи (а.с. 10), розписка написана від імені ОСОБА_2 про те, що він отримав від ОСОБА_1 400 у.е. за продажу гаражу.

Із зазначеної розписки не вбачається що сторони досягли всіх істотних умов договору купівлі продажу, в тому числі розписка не містить найменування предмету договору, його характеристик, адреси розташування нерухомого майна, умов досягнутих між сторонами договору купівлі-продажу.

Так, згідно до ст. 655 ЦК України, визначено що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Жодних доказів про те, що ОСОБА_2 передав а ОСОБА_1 прийняв майно, яке визначено за змістом договору як то найменування об`єкту нерухомості, правові підстави для розпорядження власником - ОСОБА_2 зазначеного майна згідно до ст. 658 ЦК України, характеристики і адреса зазначеного об`єкту, його вартість, зазначена розписка не містить.

Також, зазначена розписка не містить визначеної вартості нерухомого майна, та її погодження між сторонами, згідно до грошових одиниць які прийняті для обігу на території України.

Зазначення грошової одиниці як «..у.е...», не можливо віднести ні до грошової одинці України, як гривні, ні до грошових одиниць інших Держав.

А тому в розумінні ст. 220 ЦК України, договір, як зазначено позивачем укладений як розписка, без дотримання його письмової форми, із зазначенням всіх досягнутих між сторонами істотних умов договору купівлі-продажу, з врахуванням того, що сторонами договору недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, є нікчемним.

Нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнання у судовому порядку нікчемних договорів дійсними, зокрема на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Так, згідно з частиною другою статті 220 ЦК України передбачено право сторони договору захистити своє право шляхом визнання договору дійсним, у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Як встановлено судом, позиція позивача ґрунтується на тому, що наслідком не укладення договору купівлі-продажу гаражу, і не посвідчення його нотаріально, є засудження відповідача до позбавлення волі.

Зазначені обставини, не можуть бути прийняті судом, як факт умисного ухилення відповідача від укладення договору з його посвідченням в нотаріальному порядку, так як відповідача ОСОБА_2 засуджено за Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2010 року, до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років, тобто в період з 2006 року - дати написання розписки відповідачем, і періоду засудження відповідача, у сторін було достатньо часу на укладення договору купівлі-продажу в передбаченому ст.ст. 203, 209 ЦК УКрїани порядку - нотаріального його посвідчення.

Крім того, перебування власника майна під вартою, чи під час його перебування у місцях позбавлення волі, не впливає на обсяг його прав власності щодо належного йому майна.

Таким чином, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цс17.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, судом не встановлено факту того, що ОСОБА_2 здійснив умисні дії на ухилення від нотаріального посвідчення правочину, а також судом не встановлено і факту втрати позивачем та відповідачем, у разі досягнення домовленості, посвідчити договір в передбаченому нотаріальному порядку, зареєстрував перехід права власності від відповідача до позивача, згідно до чинного законодавства України.

Так, згідно до реєстраційних даних відповідач ОСОБА_2 на законній правовій підставі був і є власником гаражу № НОМЕР_1 , ГБК «Таврія», за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м, на підстав договору купівлі-продажу гаражу від 28 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2752, що підтверджено копією договору (а.с. 9), копією витягу з реєстру (а.с. 8).

А тому, на думку суду, враховуючи визнання відповідачем ОСОБА_2 заявлених позовних вимог, сторони не обмежені у праві реалізувати досягнуту між ними домовленість шляхом укладення саме договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, згідно до приписів ЦК України, і здійснити реєстрацію такого договору в передбаченому законом порядку.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

А тому, зазначені обставини викладені у розписці від 28 червня 2006 року, можна віднести до поняття завдатку.

Так, згідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, - Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Правові наслідки порушення зобов`язань, між сторонами внаслідок правовідносин врегульованих ст. 570 ЦК України, визначені ст. 571 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином, враховуючи приписи ст.ст. 220, 334, 657 ЦК України, судом встановлено що заявлена розписка від 28 червня 2006 року не містить істотних умов договору купівлі-продажу, не містить даних про досягнення між сторонами домовленостей в передбаченому законом порядку, які підлягають письмовому оформленні, з обов`язковим нотаріальним посвідченням такого виду договору, та його подальшої реєстрації в порядку визначеного до п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державній реєстрації прав підлягають: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним й згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, заявлена розписка від 28 червня 2006 року не може бути прийнята як доказ укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу гаражу, так як зазначений договір у разі його оцінки з заявлених позивачем підстав, підлягає віднесенню до нікчемного.

Така позиція узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року по справі № 6-330цс16.

Так, виходячи з вимог покладення на позивача доведення обґрунтованості позовних вимог, надання належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування своєї позиції, позивачем не було доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу, що є підставою для відмови у задоволені заявленого позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

8.Судові витрати.

Позивачем при зверненні із позовом понесені судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, що підтверджено квитанцією (а.с. 1).

А тому враховуючи відсутність підстав для задоволенню позовних вимог, та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ««про визнання договору купівлі-продажу дійсним» - відмовити у повному обсязі.

Понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, - покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Суддя Івченко Т.П.