Справа № 357/5806/18
Провадження № 2/357/542/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюк П.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

29.05.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , та спадкоємцями першої черги є його діти: вона - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також його дружина - ОСОБА_2 . Після смерті батька вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та довідалася, що 08 серпня 2017 року батько склав заповіт, яким заповів своє майно ОСОБА_2 . Однак, вона вважає, що цей заповіт вчинено з порушенням вимог цивільного законодавства України, тому він має бути визнаний недійсним. Так, після розірвання шлюбу між її батьками, вона продовжувала спільникуватися із батьком, зустрічалася із ним у різних місцях (у селі Олійникова Слобода, де проживали дід і баба, у знайомих, в різних кафе, у парку, тощо). Батько приходив до неї на випускний захід, після її закінчення училища, вітав її з одруженням, з народженням дочки, приходив неодноразово до неї додому провідувати онучку. Але усе це відбувалося так, щоб не знала його дружина, він боявся сварок у сім`ї, оскільки його друга дружина забороняла йому спілкуватися з ними. У неї склалося враження, що батько боявся свою дружину. Але, не зважаючи на це, вони зустрічалися досить часто. Так само батько і підтримував нормальні стосунки зі своїм сином. Вона та брат стали рідше зустрічатися із батьком після того, як виїхали за кордон на заробітки. З 2014 року вона стала помічати, що батько став хворобливо виглядати, задавала йому з цього приводу питання, але він або відмовчувався або говорив, що все нормально. Батько не любив лікуватися, дуже не любив відвідувати лікарні, всіляко уникав цього. А також, на її думку, він таким чином не хотів обтяжувати та засмучувати своїх дітей, адже добре ставився до них із братом і відчував свою провину, що залишив їх із матір`ю. Про те, що батько хворіє вона достеменно довідалася у 2016 році, пропонувала йому свою допомогу, але він відмовився, сказав, що сам упорається. З червня 2017 року вона не могла з батьком зв`язатися у телефонному режимі та потім від знайомих довідалася, що він дуже погано себе почуває. У жовтні 2017 року вона з ним зустрілася і дізналася, що він переніс операцію. Поведінка батька була дивною, неадекватною, адже вона не могла зрозуміти, що він розповідає. У неї склалося стійке переконання, що батько має суттєві розлади здоров`я, адже спостерігалося порушення прийняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам`яті, він мав такі захворювання, які могли вплинути на усвідомлення ним значення своїх дій або керування ними. На похованні батька вона не була, оскільки перебувала за кордоном на заробітках. Брат з дружиною були на похороні батька, їм повідомила про смерть батька тітка ОСОБА_5 , а дружина батька не хотіла їм повідомляти про смерть батька. Коли вона довідалася, що батько склав заповіт на свою дружину, залишивши її з братом без спадщини, вона відразу запідозрила. Що він не міг так вчинити з власної волі. Отримавши відповідь з лікарні з виписним епікризом та переліком ліків, які приймав батько, вона дізналася, що при підписані заповіту відповідачка використала батьковий поганий стан здоров`я, його психічний стан у власних підступних меркантильних інтересах, маніпулюючи його волею, змусила підписати заповіт на своє ім`я. З виписного епікризу вбачається, що ОСОБА_4 страждав на внутрішньо мозкову пухлину лівої лобно-тім`яної ділянки (медуллобластома), у лікарню він потрапив 06.09.2017 з діагнозом: гостре порушення загальномізкового кровообігу, до продуктивного контакту недосяжний у зв`язку з порушенням рівня свідомості. Зі слів родичів (думає ОСОБА_2 ) захворів 05.09.2017, в зв`язку з появою порушення мови, слабкості у правих кінцівках. Додатково з анамнезу з`ясувалося, що хворий протягом серпня спостерігався на дому у приватного лікаря, йому проводилася консервативна терапія з приводу порушення мозкового кровообігу. Тобто, з вказаного документу вбачається, що вже у серпні 2017 року батько переніс інсульт і його навіть лікували у приватного лікаря. І фактично хворого на таке серйозне захворювання змусили підписати заповіт, значення та зміст якого він розуміти не міг. Тому, у зв`язку з тим, що батько не усвідомлював значення своїх дій, не міг ними керувати та його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, просила у судовому порядку визнати недійсним заповіт від 08.08.2017, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнком А.П., складений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

02.07.2018, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07.08.2018 відповідач - ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов обґрунтовуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , який проживав разом зі нею у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира (однокімнатна, перепланована з секції в гуртожитку) належала її покійному чоловіку, відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 21.11.2012. З покійним чоловіком вони прожили разом 20 років (12 років у цивільному шлюбі і 8 років у зареєстрованому шлюбі). Зі своїми дітьми від попереднього шлюбу чоловік спілкувався мало, оскільки вони створили свої сім`ї та мали своє життя, вони недобре ставились до їх стосунків, у зв`язку з тим, що їх батько знайшов іншу жінку. Протягом останніх років їх сімейного життя, чоловік неодноразово висловлював бажання переписати на неї квартиру, в якій вони проживали, оскільки побоювався, що в разі його смерті, вона залишиться без житла. Потім чоловік самостійно пішов до нотаріуса, дізнався, які необхідні документи на оформлення заповіту, зібрав їх і 08.08.2017 склав заповіт, який посвідчив приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнко А.П., згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №48680431 від 08.08.2017. Після складання заповіту її чоловік неодноразово ділився зі своїми знайомими, що нарешті він спокійний, так як впевнений, що вона не залишиться на вулиці без житла. Її покійний чоловік мав задовільний стан здоров`я, але починаючи з середини серпня 2017 року почав скаржитись на погіршення самопочуття та головні болі. Вони звернулися до приватного лікаря, який пов`язав це з віковими змінами та призначив підтримуючі лікарські препарати (вітаміни Магне В-6, Дуовіт, настоянка збору лікарських трав). 05.09.2017 стан чоловіка різко погіршився, з`явилися порушення мови, слабкість у правих кінцівках і його госпіталізували до нейрохірургічного відділення Білоцерківської міської лікарні №2. 06.09.2017 ОСОБА_4 була проведена спіральна комп`ютерна томографія і виявлено внутрішньомозкову пухлину лівої лобно-тім`яної ділянки головного мозку та 14.09.2017 йому була проведена операція з видалення пухлини. Після операції стан чоловіка покращився, відновилася мова і рухові функції та 25.09.2017 його виписали з лікарні. Вони продовжили лікування вдома, але 25.01.2018 стан ОСОБА_4 різко погіршився і він помер за своїм місцем проживання по АДРЕСА_2 . Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.01.2018 року, ознак насильницької смерті не виявлено. Згідно висновку експерта від 14.03.2018, смерть гр. ОСОБА_4 , 1956 р.н., настала від злоякісного новоутворення головного мозку. Весь час хвороби вона сама доглядала чоловіка, і в лікарні, і після операції вдома, ніхто з дітей його не відвідував, не цікавився його станом здоров`я, жодної матеріальної допомоги на лікування та поховання не надавали. На даний час вона проживає у квартирі по АДРЕСА_2 , в якій з 2011 року жила без реєстрації з покійним чоловіком, оскільки іншого житла не має, що підтверджується актами №28 від 28.02.2018, №05 від 17.06.2018. Квартиру, яку заповів їй чоловік, вони разом перепланували з секції в гуртожитку на однокімнатну квартиру, зробили там ремонт і проживали там разом до його смерті. Враховуючи те, що її покійний чоловік особисто пішов до нотаріуса в нотаріальну контору, відповідно до своєї волі розпорядився своєю власністю склавши заповіт, власноруч зробив на ньому напис «заповіт на моє прохання записано нотаріусом, прочитаний мною уголос та підписаний мною особисто» та підписався, спростовують твердження позивача про примус з її боку щодо написання заповіту. Таким чином, її покійний чоловік ОСОБА_4 діючи вільно та відповідно до своєї внутрішньої волі вчинив заповіт, який було складено з дотриманням законодавчих вимог щодо його форми та порядку посвідчення. Тобто, відсутні правові підстави, передбачені ст.1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним. Доводи позивача, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, жодними належними і допустимими доказами не доведено, та спростовується змістом самого заповіту. Більш того, підтвердженням того, що заповіт відповідав дійсній волі її чоловіка свідчить та обставина, що заповіт не був заповідачем скасований чи змінений, починаючи з дати його посвідчення ІНФОРМАЦІЯ_2 і до дня смерті спадкодавця 25.01.2018. Додана позивачем до позову медична документація не містить висновків щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок якого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту. Крім того, наданий перелік лікарських препаратів був використаний для ОСОБА_4 в період його стаціонарного лікування в Білоцерківській міській лікарні №2 з 06.09.2017 по 25.09.2017, тому вказані ліки ніяк не могли вплинути на його психічний стан при складанні заповіту 08.08.2017. Таким чином, твердження позивача, що при підписанні заповіту відповідач використала поганий стан здоров`я спадкодавця та змусила його підписати заповіт на своє ім`я є безпідставними та не відповідають дійсності. Покійний ОСОБА_4 не мав будь-яких психічних захворювань та не перебував під наглядом лікаря-психіатра ні в стаціонарних, ні в амбулаторних умовах, і до самої смерті був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивачем не надано беззаперечних, допустимих та належних доказів на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві, а тому вони базуються лише на її припущеннях. З огляду на зазначене, правові підстави для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 08.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнко А.П., відсутні. На підставі вказаних обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, тому у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним слід відмовити повністю.

30.08.2018 позивач подала до суду відповідь на відзив мотивуючи тим, що викладені у відзиві обставини не відповідають дійсності. Так, відповідач вказує, що з її покійним батьком ОСОБА_4 в його квартирі АДРЕСА_1 вона прожила разом 20 років, з яких 12 років в цивільному шлюбі і 8 років у зареєстрованому шлюбі та ніби зі своїми дітьми ОСОБА_4 спілкувався мало і ніби вони з братом недобре ставились до батькових стосунків з відповідачкою. Ця інформація є правдивою лиш частково - у них з батьком були нормальні стосунки і зустрічались вони досить часто, але ці зустрічі відбувалась так, щоб про них менше знала ОСОБА_2 , оскільки вона негативно ставилась до того, що вони підтримують відносини та влаштовувала батькові з цього приводу скандали. Це не вона з братом недобре ставились до батькових стосунків з відповідачкою, а вона забороняла йому спілкуватись з ними. З розмов із батьком вона розуміла, що він дуже жалкує, що залишив її і брата ще дітьми, що недодав їм своєї уваги і турботи, тому він тішився, що вони не відцуралися від нього, цінив їх теплі стосунки. Тому вона впевнена, що він ніколи не мав наміру залишити весь свій спадок своїй дружині ОСОБА_2 , відносини з якою у нього були далекі від ідеальних. Він навіть відмовлявся зареєструвати її в своїй квартирі, щоб вона не претендувала на його жилу площу і щоб не обділила його дітей. Не відповідає дійсності і те, ніби скаржитись на головні болі батько став лише в середині серпня 2017 року. Насправді, перші ознаки хвороби, головні болі у нього з`явились ще в 2014 році, а з 2016 року його захворювання стало очевидним і він цього вже не заперечував, хоча відмовлявся від допомоги, говорив, що лікується у якогось приватного лікаря. Вкрай погано він став себе почувати в червні 2017 року, оскільки перестав відповідати на її дзвінки (вона перебувала за кордоном і не могла особисто його провідати). І лише у їх спільних знайомих вона дізналась, ще батькові дуже погано. По приїзду в Україну в жовтні 2017 року вона бачилась із батьком, дізналася про перенесену ним операцію, поведінка його була неадекватною. Очевидними були відхилення у його психічному здоров`ї. Її спостереження підтвердили, і багато їх спільних знайомих, які бачились та спілкувались з батьком протягом 2017 року, також помічали його дивну, неадекватну поведінку, говорили їй про це. Викладена у відзиві хронологія лікування батька є неповною. Не з середини серпня 2017 року він став скаржитись на головні болі, а значно раніше. Подібна пухлина в голові виникла не раптово і не могла не впливати на стан його здоров`я, на здатність адекватно мислити, керувати своїми діями. Вона стверджує, що вже в червні 2017 року батькові було вкрай погано і що відповідачка зловмисно використала його критичний стан здоров`я і змусила підписати заповіт, це не було внутрішньою волею ОСОБА_4 . Відповідачка вказує, що сама доглядала батька, що ніхто з дітей не відвідував його. З цього приводу хоче пояснити, що вона, в силу складної економічної ситуації в країні, змушена більше часу працювати за кордоном, але завжди під час перебування в Україні вона бачилася з батьком, але, не за місцем його проживання, щоб не провокувати скандали, які йому влаштовувала ОСОБА_2 . Влітку 2017 року, коли хвороба остаточно стала перемагати батька, її в Україні не було, тому, нажаль, вона не могла відвідувати батька. І він в цей час перебував в цілковитій залежності від своєї дружини, яка на свій розсуд вирішувала, лікувати його чи ні, і як лікувати, і як доглядати. Він був фізично і психологічно від неї залежним, і вона це використала. Вона вважає, що і належну медичну допомогу батько став отримувати лише після того, як підписав заповіт. Доки батько самостійно себе обходив і не був залежним - ніяких заповітів не було складено. Відповідачка стверджує, ніби вона в спадковій квартирі прожила з батьком з 09.11.2011, має якесь відношення до ремонту та перепланування квартири, але на підтвердження цього додає акти, датовані лютим та червнем 2018 року і лише підписані її друзями по будинку. Ця інформація не відповідає дійсності. Надані акти не є належним і достатнім доказом вказаної обставини. За твердженнями ОСОБА_2 зміст самого заповіту ніби доводить, що волевиявлення ОСОБА_4 було вільним відповідало його волі, з чим вона не може погодитись. Сам по собі зміст заповіту звичайний, не суперечить закону. Предметом спору є те, в якому стані цей заповіт підписував ОСОБА_4 , чи відповідав цей зміст його внутрішній волі, і чи міг він керувати своїми діями. Та обставина, що батько не лікувався і не перебував на обліку у лікаря-психіатра також не є підтвердженням тому, що він не потребував такого лікування, чи що він не хворів. Те, що до справи долучені документи, ще підтверджують, які ліки приймав ОСОБА_4 в період з 06.09.2017 по 25.09.2017 не може спростовувати, що він міг приймати і раніше ліки, що впливають на стан його психічного здоров`я, адже захворів він не 06.09.2017, а значно раніше і від свого сильного головного болю якось рятувався. Тому належними і допустимими доказами в цій частині її позовних вимог мають бути покази свідків та висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Відповідач не заперечує проти призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи та вважає за доцільне доручити її експертам Київського міського центру судової психіатричної експертизи. Така заява викликає у неї недовіру до даної експертної установи та сумніви у об`єктивності висновків експертів, тому вважає за доцільне призначити проведення експертизи в любу іншу експерту установу, яку визначить суд. Вона вважає, що надання до суду достатніх доказів, які доводять її позовні вимоги, залежатиме від допиту свідків та проведення посмертної судово - психіатричної експертизи. Відповідач не задала жодного належного, достовірного доказу на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог. Тому, поданий відповідачем відзив на позовну заяву з доданими матеріалами є необгрунтованим і не містить доказів, які б спростовували позовні вимоги, підтверджені належними і достатніми доказами.

03.09.2018 судом постановлено ухвалу, про витребування у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Вельбоєнка Анатолія Петровича належним чином завіреної копії матеріалів нотаріальної справи із примірником заповіту щодо складення та посвідчення 08.08.2017 заповіту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та витребування з Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори належним чином завіреної копії спадкової справи з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 .

20.11.2018 судом постановлено ухвалу, про витребування доказів у справі з КНП БМР «Міський центр первинної медико санітарної допомоги №1», з КНП БМР ««Білоцерківська міська лікарня № 2», з КНП БМР «Міський центр первинної медико санітарної допомоги № 2», з Білоцерківського міського відділу поліції.

20.11.2018 судом постановлено ухвалу, про призначення судової психолого психіатричної експертизи та зупинення провадження у справі.

22.07.2019 судом, за клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів та погодженням сторін, постановлено ухвалу, про витребування з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4», з Комунального закладу Київської обласної Ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», з Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 8, з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 1», з Комунального закладу Київської обласної ради «Білоцерківський обласний онкологічний диспансер», з Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська станція екстреної медичної допомоги», з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 1», з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2», у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А.П., з Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області .

12.08.2019 судом, за клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів та за погодженням сторін, постановлено ухвалу, про витребування доказів з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини Національної академії медичних наук України».

15.02.2021 судом, за клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів та за погодженням сторін, постановлено ухвалу, про витребування доказів з Філії Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» «Білоцерківська станція екстреної медичної допомоги», з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», з Білоцерківської міської лікарні № 1, з Національного військово медичного клінічного центру «Головний військовий госпіталь», з ПрАТ «Росава», правонаступника ЗАТ «Росава», з Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, з Білоцерківського відділу поліції Головного управління поліції Київської області, з відділення поштового зв`язку №8 м. Біла Церква.

26.04.2021 судом, за клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів та за погодженням сторін, постановлено ухвалу, про витребування доказів з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

18.09.2019, 05.12.2019, 10.12.2019, 06.02.2020, 15.02.2021, за клопотанням експертів та за погодженням сторін, судом проведено окрему процесуальну дію щодо допиту свідків та пояснень сторін у справі.

19.09.2022 судом постановлено ухвалу, про поновлення провадження у справі, у зв`язку із надходженням до суду висновку судово-психіатричного експерта №43 від 30.09.2021, згідно ухвали суду від 20.11.2018.

05.10.2022 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначання справи до розгляду по суті.

09.11.2022 судом постановлено ухвалу, про участь експертів Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив підтримала, просила задовольнити позов у повному обсязі та зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її батько - ОСОБА_4 , у лютому 2018 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і дізналася про заповіт, складений від імені батька на ім`я ОСОБА_2 . Батько одружився з відповідачкою у 2010 році, вони жили по АДРЕСА_3 , і ця квартира є спадковим майном. Спочатку вони жили на орендованих квартирах, а потім батько отримав кімнату у гуртожитку і зробив з неї квартиру. Вони з братом до них не ходили, так як ОСОБА_2 їх не пускала. Заповіт є недійсним, адже батько був хворим і не розумів значення своїх дій, він складений не по його волі. У батька був рак головного мозку і даний діагноз йому встановили у 2017 році. До 2017 року вона з батьком не спілкувалася. З 2017 року 2 рази у серпні телефонувала йому, але він не відповів, а його сестра сказала, що він погано себе почуває. Зі слів тітки дізналася, що батькові зробили операцію у вересні 2017 року. ОСОБА_2 приховала від неї стан здоров`я батька. Ознаки захворювання батька вона замітила ще у 2016 році, він казав їй, що у нього сильно болить голова і ноги, піднятий тиск, він казав «ну мені вже ж 60 років». У червні 2017 року вона з ним спілкувалася, він схуднув, довго думав над відповідями, знайому людину міг не впізнати. Він дуже повільно ходив у порівнянні з минулими роками. Він казав, що усе належне йому залишить його дітям, інших дітей у нього не було. З онуками батько не зустрічався. Вона і брат із батьком були у добрих стосунках, зустрічалися із ним у родичів. ОСОБА_5 (сестра батька) їй повідомляла, що стан батька погіршився, про інсульт вона нічого не казала. Після того, як знайшли медичні документи батька, підійшли до лікаря, який його лікував і він повідомив, що у батька був тяжкий стан, однак, цей лікар не був заявлений свідком у суді. У вересні 2017 року вона виїхала за кордон, тому більше з батьком не спілкувалася. Із сусідами, де жив батько, вона не спілкувалася і їх не знає. У квартирі по АДРЕСА_3 вона ніколи не була, які там здійснені поліпшення житлових умов їй невідомо. У свій час її мати сплатила батькові належну частину коштів за майно і віддала автомобіль після їх розлучення, і деякий час вона ображалася на батька, а через 1-2 роки її з батьком відносини почали налагоджуватися.

Представник позивача, адвокат Дідич Поліна Володимирівна, у судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки зібрана медична документація свідчить, що ОСОБА_4 мав інвалідність 2 групи, мав ряд захворювань, які пов`язані з головними болями, від яких лікувався. 05.09.2017 його стан здоров`я значно погіршився, а 06.09.2017 його забрала ШМД і доставила у МЛ № 2, де встановили його стан не контактний. Експерти підтвердили, що ракове захворювання не розвивається раптово та вказали на суперечливі свідчення свідків. Однак, свідки вказали, що у період 2017 року ОСОБА_4 хворів, і вони бачили у нього негативні зміни у стані здоров`я. Батько казав своїм дітям, що усе залишить їм. адже завинив перед ними. Його рідні вказують, що він не міг так вчинити зі своїми дітьми, хотів залишити заповіт на дітей. Відповідач мала вплив на ОСОБА_4 обмежувала його спілкування із дітьми і онуками. У серпні 2017 року, зі слів ОСОБА_2 і медичної документації, він лікувався у приватного лікаря у зв`язку з інсультом. Також, йому здійснювали ін`єкції в/в, тому можливо дійти висновку, що це було лікування раку мозку. ОСОБА_4 не любив звертатися до лікарів, а робив це лише у крайньому випадку.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що познайомилася з ОСОБА_4 у 1997 році, працювали разом на шинному заводі, жили в орендованих квартирах, у 2008 році йому дали кімнату у гуртожитку, де вони разом зробили житло для проживання сім`єю. Прожили подружнім життям 22 роки до його смерті. В період їх спільного проживання близьких родичів не мав, з дітьми не спілкувався, за її присутності з ними не зустрічався. Його діти мали 3 кімнатну квартиру, яку він їм залишив після розлучення з першою жінкою, в рахунок аліментів, за автомобіль сплатив першій дружині кошти, а сам пішов жити в гараж. Їй казав, що прийде час і треба буде кімнату переписати на неї, так як перша дружина трикімнатну квартиру втратила, а чим займаються його діти невідомо. ОСОБА_4 закінчив училище, 40 років працював на заводі до пенсії, всі його поважали, був бригадиром, мав добру заробітну плату, був ввічливим, тихим, голос ніколи не підвищував та «не підіймав руку», ніколи не бував у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_4 мав добрий зір, на заводі щороку проходив комісії, особливо нічим не хворів, бувало тиск підіймався, голова боліла, ГРЗ. Як ОСОБА_4 отримав інвалідність їй невідомо. ОСОБА_4 загалом лікувався дома, до психіатрів ніколи не звертався. ОСОБА_4 до здоров`я ставився нормально, допомагав тітці на городі, у квітні 2017 року будував гараж в с. Ол. Слобода у сестри ОСОБА_6 . У літку 2017 року у ОСОБА_4 стали боліти ноги і спина, але треба було їхати до тітки на допомогу. Поступово його стан погіршувався, але до лікарів він не хотів звертатися. В період 2017 2018 років ОСОБА_4 від болів міг примати ліки: Немісил, ОСОБА_7 . Таких станів не було, він дуже стійка людина була. Він орієнтувався у просторі добре, їздив у село сам, чи на автомобілі чи на автобусі. Впізнавав людей як до лікарні так і після. Він ніколи нічого не забував, страхів та тривог у нього не було, усе було добре, навіть коли він хворів він жартував і казав, що усе буде добре.Агресію він ніколи не виявляв ні до лікарні ні після. Недоладностей у нього не було. У 2017 2018 роках він сам розпоряджався своїми коштами, ходив до сусідів, зустрічався з друзями, дивився телевізор, читав газети. Після операції у ОСОБА_4 трохи змінилося мовлення, трохи повільніше, але нормально, а до операції говорив нормально. ІНФОРМАЦІЯ_6 , після операції, у нього було день народження, до нього приїхали сестра ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , все було добре, він їх проводив додому. 15.07.2017 було День народження у чоловіка сестри, він їздив до них, казав танцював, вів себе нормально. 08.08.2017 він казав, що треба сходити попитати як переписати на неї квартиру, вони пішли у державну нотаріальну контору, там була велика черга, пішли на Площу волі до приватного нотаріуса, він залишився сам у нотаріальній конторі, а вона вийшла. Потім він зателефонував їй щоб їхати додому, а документи поклав дома туди де усі їх папери лежать. 05.09.2017 балакали з ним про те, що подарувати донці на день народження ІНФОРМАЦІЯ_7 , потім лягли спати, все було добре, а зранку він прокинувся о 6 годині і вона побачила,що з ним щось не так, він не вставав з ліжка. Вона зателефонувала до ОСОБА_10 , викликала ШМД, яка приїхала через 15 хв., оглянули чоловіка і сказали, що напевно інсульт і треба їхати у лікарню. Привезли його у МЛ № 2 поклали у неврологічне відділення, робили йому ін`єкції, сказали робити МРТ, після його проведення чоловіка повернули у палату. МРТ не виявило інсульту, а показали наявність пухлини мозку і сказали, що треба робити операцію, бо може бути кома. ОСОБА_11 його оглянув, вона зателефонувала сестрі чоловіка ОСОБА_12 і радилася із нею про можливість його лікування у м. Києві, але вирішили його лікувати у ОСОБА_13 . Вона з ним перебувала у лікарні постійно та за усе необхідне сплачувала кошти. Його сестра приїхала і сказала, що все рівно буде кома і операції не треба, але вона зі своєю дочкою вирішили робити йому операцію. Операція пройшла добре, зранку ОСОБА_14 сказав, що він може 2 дні лежати в інтенсивній терапії, а потім його переведуть у палату, але о 10:30 його перевели у палату де він продовжував лікуватися. Він наркозу він відходив одну добу, а на другий день він вирвав трубку для харчування, сказав, що не хоче її, сам почав їсти, почав ходити, дуже хотів додому. Лікування було матеріально затратним, лише ліки для крапильниці коштувати по 1-2 тисячі. Його провідували у лікарні сусіди, сестра ОСОБА_8 , з роботи друг ОСОБА_15 , діти не приходили. В день коли чоловіка забирала ШМД її запитували, як зрозуміла, що йому погано, і вона розповіла, що з вечора було все добре, а зранку він не міг піднятися з ліжка. Про те, що йому стало погано на передодні вона не казала. До 06.09.2017 у чоловіка ніяких ознак хвороби не було, лише інколи боліла голова і підіймався тиск, різкого погіршення здоров`я не було. Про повторний інсульт вона нічого не казала, можливо його сестра щось сказала лікарям, їй цього невідомо. Відзив 07.08.2018 до суду подавала, в ньому можливо описка в даті не серпень, а вересень. Ще коли вони з чоловіком проживали по АДРЕСА_4 ОСОБА_16 приходив до них, але з нею навіть не вітався, не говорив, казав, щоб батько приходив до нього сам, а вона йому там не потрібна. 08.08.2017 вони разом з чоловіком ходили до нотаріальної контори, але до нотаріуса він заходив сам. До цього дня ОСОБА_4 сам ходив до нотаріуса на масиві ОСОБА_17 на консультацію, він спочатку хотів переписати квартиру на її дочку, а потім сусідам казав, що має намір переписати квартиру на неї. У серпні вересні 2017 року вона зверталася до знайомого терапевта за консультацією з приводу болів у чоловіка. Про те, що ОСОБА_4 забрала швидка допомога до лікарні вона його дітей не повідомляла, адже не мала їх номерів телефону, це мала зробити його сестра ОСОБА_6 .

Представник відповідача, адвокат Батура Павло Олександрович, у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що обставини вказані у позові були досліджені експертами. Експерти зважаючи на медичну документацію дали висновок, що не можуть категорично встановити наявність у ОСОБА_4 такого стану, який не дозволяв би йому розуміти значення дій щодо вчинення правочину. Свідки ствердили, що окрім вікових змін і головних болів у нього інших ознак не було. Свідки заявлені позивачем дали фрагментарні та не змістовні покази, а свідки заявлені відповідачем були сусідами ОСОБА_4 , бачили його щодня і зазначили, що його психічний стан здоров`я зберігся до його смерті. Так, ОСОБА_4 встановили діагноз: рак мозку у вересні 2017 року та те, що він потрапив до лікарні не свідчить, що на момент укладенні правочину він не розумів значення своїх дій та не міг собою керувати. Коли ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_2 вони проживали сім`єю в орендованих квартирах, а потім винайшли кімнату у гуртожитку, разом зробили так ремонт, придбали меблі та усе необхідне. Його діти у тому участі не приймали. Правових підстав та беззаперечних доказів для задоволення позову немає. Питання складення заповіту для ОСОБА_4 було важливим. Він сам написав у заповіті свій намір. Після розлучення з першою дружиною ОСОБА_4 не відстоював своє право на спільне майно подружжя, усе залишив першій дружині і дітям. У серпні 2017 року інсульт у ОСОБА_4 не лікували, адже відповідач дала показання, що вона таких обставин лікарям не повідомляла, у неї були лише припущення.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав та пояснив. Що батько не міг скласти такий заповіт, у тексті заповіту невірно вказано його прізвище і почерк не однієї особи. У нього з батьком були нормальні відносини. У 2017 році вони зустрічалися по можливості, або в селі у його сестри, або на вулиці, батько його впізнавав. Свої показання, надані в якості свідка, він підтримує. Родичі, в тому числі сестра батька, йому не повідомляли про стан здоров`я батька та після смерті батька ОСОБА_2 також нічого не казала. З ОСОБА_2 у нього не склалися відносини, тому вони не спілкувалися. Батько не хотів, щоб він приходив до нього додому, адже ОСОБА_2 буде проти цього. Він був впевнений, що батько ні його ні сестру не образить і він сам їм повідомляв це, тому зрозуміло було, що при укладені заповіту він би не оминув своїх дітей та у рівних частинах заповісти майно. 08.08.2017 він з батьком не спілкувався.

Суд, заслухавши учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 років у селі Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , батько позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , та третьої особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с. 7,8,10,16,68,114).

З матеріалів справи (том 1 а.с.102-106) вбачається, що 08 серпня 2017 року о 10 год. 25 хв. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , склав заповіт НМЕ505354, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнком А.П. та зареєстрований в реєстрі за № 459, відповідно до якого він на випадок своєї смерті зробив розпорядження: «Все моє майно, яке до дня моєї смерті виявиться мені належним, у чому б воно не полягало і де б воно не знаходилося, а також все те, що я за законом матиму право, заповідаю дружині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , НОКПП: НОМЕР_2 ». Зміст ст. 1233-1257, 1307 ЦК України заповідачу нотаріусом роз`яснено. Заповіт складено і підписано у двох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса, а другий видається заповідачу - ОСОБА_4 . Також, у вказаному заповіті міститься напис, здійснений заповідачем, а саме: «Заповіт на моє прохання записано нотаріусом, прочитаний мною уголос та підписаний мною особисто».

З матеріалів спадкової справи № 31/2018, яка заведена 06.02.2018 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (том1 а.с.- 110-151), вбачається, що 21.03.2018 позивач - ОСОБА_1 та третя особа - ОСОБА_3 подали до нотаріальної контори письмові заяви №186 та № 187 про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, та цього ж дня дізналися про існування заповіту зареєстрованого в реєстрі за № 459 від 08 серпня 2017 року.

Також, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , фактично проживає з 09.11.2011 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 , з 09 листопада 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , до дня його смерті, на праві власності нерухомого майна не має, та 06.02.2018 подала до нотаріальної контори письмову заяву № 75 про прийняття спадщини, після померлого чоловіка, що підтверджено матеріалами справи ( том1 а.с.47,48,60,61,62,111,135-136).

З матеріалів справи (Том1 а.с.142-145) вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 21.11.2012, виданого Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду, за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на секцію у гуртожитку № НОМЕР_3 , загальною площею 35,20 кв.м., в будинку АДРЕСА_3 .

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 06.02.2018 за № 797 (том 1 а.с.59) ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , з 21.10.2008 по день смерті.

З матеріалів справи (том 3 а.с.78-98) вбачається, що на виконання ухвали суду від 20.11.2018, про призначення посмертної судової психолого психіатричної експертизи, надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 43 від 30.09.2021, проведений експертами Державної установи «Науково дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», згідно якого лікарі судово психіатричної експертизи зробили висновок, що виходячи з наявних даних, визначити психічний стан ОСОБА_4 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складення заповіту 08 серпня 2017 року не є можливим, та судовий експерт психолог надав висновок, що оцінка особливостей психологічного стану ОСОБА_4 на період укладення правочину 08.08.207 неможлива без встановлення психічного стану під експертного на цей період.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до норм ЦК України заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особина випадок своєї смерті ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як визначено в ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно зі ст. 43 Закону України «Про нотаріат» встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

На виконання вимог ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнком А.П. було встановлено особу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та перевірено його дієздатність за наданим ним паспортом серії НОМЕР_4 , виданим 29.12.1995 міським відділом № 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області, що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с.104-105) та узгоджується з витягом з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо вказаного заповіту, згідно якого за № 159 08.08.2017 здійснено запис про вчинення заповіту НМЕ505354 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 29.12.1995 міським відділом № 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області, за складення якого ним було сплачено 600,00 грн., що посвідчено власноручним підписом заповідача ( том 2 а.с.208-211).

Допитаний у судовому засіданні, в якості свідка приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко Анатолій Петрович дав показання: заповіт НМЕ505354 від 08.08.2017 зареєстрований у реєстрі за № 459 посвідчував він, оформлення даного заповіту відбувалося за звичайних обставин, достеменно особу він наразі вже не пам`ятає, однак заповіт оформлений і зареєстрований у реєстрі. У випадку, якщо людина мала б ознаки недієдатності, він би заповіт не оформляв, а даному випадку людина була здорова і висловлювала вільно свої думки, здійснив власноручний запис та підстав для відмови в оформленні заповіту не було. Особа зрозуміло висловлювала своє бажання щодо заповіту. В момент посвідчення заповіту він був сам із заповідачем у кабінеті, сторонніх осіб при оформленні та посвідченні заповіту не було.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Стаття 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

При цьому, необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , тобто є спадкоємцем першої черги за законом, а отже, повноважна пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, оскільки вона вважає, що її суб`єктивні спадкові права порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Разом з тим, у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини того, що волевиявлення заповідача - ОСОБА_4 при складенні заповіту 08.08.2017 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки лише показань свідків, на які посилається позивач, недостатньо для встановлення судом даних обставин, крім того, матеріалами, що надані на ухвали суду про витребування доказів (матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту та витяг з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо вказаного заповіту) та показаннями свідка ОСОБА_18 спростовуються вказані позивачем обставини.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України).

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Тому, відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до вимог п. 1.7, 1.10 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5: 1.7. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. 1.10. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

За загальним правилом роз`яснення вимог чинного законодавства з метою виконання нотаріусом обов`язків, покладених на нього ст. 5 Закону України «Про нотаріат», здійснюється в усній формі.

Як вбачається з оспорюваного заповіту, відповідно до вимог п. 1.10 глави 3 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріусом заповідачу роз`яснено зміст ст. 1241 ЦК України та ст. 1307 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А.П. 08.08.2017, зареєстрований за № 459, текст заповіту записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердив, що заповіт на його прохання записаний нотаріусом, прочитаний уголос та підписаний ним особисто, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті (том 1 а. с. 103).

Позивач у позовній заяві зазначає, що заповіт порушує її права та права брата, як спадкоємців першої черги, адже даним заповітом вони залишені без спадщини. Після отримання виписного епікризу з лікарні та переліку ліків, які приймав батько, вона вважає, що відповідач використала поганий стан здоров`я батька, його психічний стан у власних підступних меркантильних інтересах та маніпулюючи його волею змусила підписати заповіт на своє ім`я.

Так, оспорюваним вважається заповіт, недійсність якого прямо не встановлена законом. Такий заповіт визнається судом недійсним за позовом заінтересованої особи, коли буде встановлено, що заповіт складено у момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними чи заповіт складено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи.

Разом з тим, позивачем не доведено у судовому порядку, що оспорюваний заповіт ОСОБА_4 склав проти справжньої своєї волі внаслідок застосування до нього зі сторони ОСОБА_2 фізичного чи психічного тиску. Показання свідків з даних з обставин, які зокрема є їх особистими припущенням, суд оцінює критично, а інших належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин до суду не надано.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том1 а.с.56), вбачається, що 25.01.2018 о 23:55 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Труп ОСОБА_4 оглянуто. В ході огляду трупа видимих ознак насильницької смерті не виявлено.

Згідно висновку експерта № 43, виконаного на підставі постанови слідчого Білоцерківського відділу поліції ГУНП в Київській області від 26.01.2018 судово медичним експертом Білоцерківського Патологоанатомічного Бюро І.В. Мосійчук (том 1 а.с.57-58, 198-201), смерть ОСОБА_4 , 1956 р.н., настала від злоякісного новоутворення головного мозку, ушкоджень, при судово медичній експертизі трупа, не виявлено.

За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Також, у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2000 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Крім того, вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.03.2017 року у справі 6-2833цс16, постанові Верховного Суду України від 28.09.2016 р. у справі № 6-1531цс16, постанові Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі №161/17119/16-ц, постанові Верховного Суду від 12.09.2018 р. у справі №522/25597/13-ц та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 р. у справі № 311/3823/15).

На виконання вимог ст. 103, 105 ЦПК України, суд за клопотанням позивача призначив комплексну судову психолого - психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертами Державної установи «Науково дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України (за згодою сторін), з метою встановлення наявності стану спадкодавця (психічного та психологічного пов`язаних із його захворюваннями та призначеним лікуванням) у момент складення оспорюваного заповіту.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 43 від 30.09.2021 (том 3 а.с.78-98), лікарі судово психіатричної експертизи зробили висновок, що виходячи з наявних даних, визначити психічний стан ОСОБА_4 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складення заповіту 08 серпня 2017 року не є можливим, та судовий експерт психолог надав висновок, що оцінка особливостей психологічного стану ОСОБА_4 на період укладення правочину 08.08.207 неможлива без встановлення психічного стану під експертного на цей період.

Експерт ОСОБА_19 у судовому засіданні щодо вказаної експертизи у справі пояснив, що він має 23 роки відповідного стажу, працює у НДІПСПЕ та проводив дослідження психіатричної частини експертизи. Експерти не змоги стверджено відповісти на поставлені питання. При дослідженні експертами враховувалися усі надані матеріали та показання свідків. Неможливість визначення психічного стану означає, що неможливо встановити аспекти психічного стану особи у вказаний період. Якщо його не можливо встановити в цілому, тому неможливо і встановити вказані обставини. У даному випадку категорично встановити психіатричний діагноз виявилося неможливим. В ході аналізу розглядали багато діагностичних версій станом на серпень 2017 року. У вересні 2017 року ОСОБА_4 перебував у МЛ № 2 , йому встановили діагноз: пухлина мозку, і зрозуміло, що симптоматика даного захворювання розвивається поступово, може супроводжуватися психічними моментами різної тяжкості, а в даному випадку дослідивши матеріали і показання свідків, нажаль, враховуючи, що лікарського спостереження достатньо не було, а показання свідків не заповнили цю повноту, не було можливим категорично встановити, що він не усвідомлював своїх дій і не міг ними керувати у день вчинення правочину. Гіпотеза про повне психічне здоров`я не може братися до уваги, адже експертами розглядалися різні можливі розлади (і більші і менші). В даному випадку неможливо було визначити ступінь тяжкості захворювання. Розлади здоров`я могли розпочатися ще раніше, але які саме і якої тяжкості встановити виявилося неможливо. Про психо патологічні прояви у ОСОБА_4 у липні серпні 2017 року зазначали лише свідки, однак лише на їх свідченнях давати конкретний висновок не коректно, адже експерт оцінює показання свідків в аспекті їх інформативності. У дано випадку неможливо було категорично відповісти на питання у зв`язку з недостатністю медичного спостереження підекспертного і не достатньою інформативністю в показаннях свідків. Неоднозначність в показаннях свідків і сторін, та те, що станом на серпень немає медичного спостереження, а данні за вересень неможливо лінійно взяти до уваги, як показання здоров`я станом на серпень 2017 року. Є показання свідків, як стосуються стану здоров`я ОСОБА_4 на вересень, а не на серпень 2017 року. Той факт, що свідки по різному оцінюють стан ОСОБА_4 ,говорить про те, що вони могли його спостерігати і різний період часу, доби, стану його соціального становища, тощо, та є свідки які мало інформативні покази. Найбільше інформації надала свідок ОСОБА_20 , сестра ОСОБА_4 , адже її покази місять більшу частину інформативних деталей. Разом з тим, від свідків неможливо очікувати те, що очікується від лікаря психіатра. В даному випадку, висновок залежав від тяжкості розладів, що неможливо було встановити, а не від їх наявності чи відсутності. Даних про приватного лікаря і лікування ОСОБА_4 не було виявлено, а пояснення учасників процесу конкретно нічого не прояснили. Якщо були неврологічні розлади, то які були при цьому психічні розлади не було встановлено. Виходячи із загальних медичних знань, то можливо при пухлині головного мозку могли б бути порушення мозкового кровообігу. У серпні 2017 року у ОСОБА_4 були прояви захворювання, але які конкретно вони були неможливо встановити. Очевидно у серпні 2017 року у ОСОБА_4 були прояви хвороби: рак головного мозку, а не інсульту. При проведенні експертизи досліджували рукописний текст зазначений у заповіті, але вказані описки не вказують на певний рівень психічного розладу здоров`я. Можливо у ОСОБА_4 були порушення неврологічного характеру (церебрального) або локальні порушення письма чи мови не пов`язані з психічними розладами. Можуть бути розлади психічні, за яких особа була зі збереженими психічними функціями. Відповідь на поставлені питання експертизи залежали від тяжкості психічних розладів станом на дату умалення заповіту, однак встановити це виявилося неможливим.

Експерт ОСОБА_21 у судовому засіданні щодо вказаної експертизи у справі пояснила, що вона працює психологом у НДІПСПЕ та має стаж роботи 10 років. Вона виконувала психологічну частину експертизи, та для її проведення їй необхідні були висновки психіатрів. Онкологічна патологія може викликати, а може і не викликати психологічні прояви. Для надання відповіді на поставлені питання було недостатньо конкретної інформації.

Отже, висновком судово-психіатричного експерта № 43 від 30.09.2021 не встановлено, що ОСОБА_4 у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту - 08.08.2017, мав соматичні захворювання чи можливі наслідки психологічного характеру, які впливали на його психіку, викликані перенесеними захворюваннями та лікуванням, та те, що він на час оформлення та підписання заповіту 08.08.2017 за своїм психічним саном не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

Суд, враховує, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи, тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

З відповіді КНП БМР «Міський центр первинної медичко санітарної допомоги № 1» від 07.12.2018 за № 409, на виконання ухвали суду від 20.11.2018 (том 1 а.с.202), вбачається, що в журналах записів звернень про невідкладну медичну допомогу у період з 2016 2017 років не зафіксовано викликів відділення невідкладної медичної допомоги Центру № 1 від ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

З виписного епікриза історії хвороби № 10343 (том1 а.с.206), вбачається, що ОСОБА_4 у період з 06.09.2017 по 25.09.2017 перебував на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні КУБМР «Білоцерківська міська лікарня № 2) з діагнозом: внутрішньо мозкова пухлина лівої лобно тем`яної ділянки, згідно гістологічного висновку № 23290-2 медуллобластома. У даній виписці зазначено, що у НХВ хворий був переведений з неврологічного стаціонару лікарні, куди потрапив у екстреному порядку з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу. При вступі на стаціонар був продуктивному контакту недоступний, у зв`язку з порушенням рівня свідомості, тотальної сенсорної афазії. Зі слів родичів він захворів вранці 05.09.2017, у зв`язку з появою порушення мовлення, слабкості у правих кінцівках. Додатково з анамнезу з`ясувалося, що хворий протягом серпня спостерігався дома у приватного лікаря, йому проводилася консервативна терапія з приводу порушення мозкового кровообігу. У зв`язку з погіршенням стану 06.09.2017 о 08:00 був доставлений у приймальне відділення ШМД та госпіталізований. Даний виписний епікриз підписаний завідуючим відділенням Ю.М. Фрейдманом та нач.медом ОСОБА_22 , що узгоджується з медичною картою стаціонарного хворого № 10343, оглянутою в судовому засіданні.

Допитаний у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_23 дав показання, що він працює лікарем нейрохірургом у МЛ № 2. Він не має відношення до хворого ОСОБА_4 , його записів у медичні документації на ім`я ОСОБА_4 немає, його прізвище зазначено у виписному епікризі історії хвороби № 10343, але його підпису немає. Лікуючим лікарем ОСОБА_4 був ОСОБА_11 .

Допитаний у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_11 дав показання, що він працює лікарем нейрохірургом у МЛ №2, хворого ОСОБА_4 не пам`ятає. Згідно медичної документації: 06.09.2017 о 08:00 хворого доставила ШМД з діагнозом: порушення мозкового кровообігу, 10:30 після КТ його викликали для огляду хворого та о 12:10 перевели у стаціонар неврології у нейрохірургію. Медична карти стаціонарного хворого № 10343 містить: 08.09.2017 - щоденник лікування, призначення ліків проти набряків, хворий у свідомості, 11.09.2017 здійснено обхід хворих, рівень свідомості хворого покращився, 14.09.2017 щоденник протокол операції, 15.09.2017 - перша доба після операції, хворий у свідомості, контакту досяжний, 18.09.2017 загальний обхід, 18.09.2017 щоденник, рентген легень, 20.09.2017 стан хворого задовільний, ходить по кімнаті, стан стабільний, 25.09.2017 загальний обхід, зняті шви, накладена пов`язка,також наявні лист призначених ліків, обстеження, температурний лист, в кінці картки - заключний діагноз при виписці: внутрішньо мозкова пухлина лівої лобно тем`яної ділянки. Щодо повторності інсульту питання слід ставити лікарю, який його приймав від ШМД, хворого привезли у важкому стані приймав його лікар ОСОБА_24 , який заповнював анамнез, він оглядав хворого, який був у тяжкому стані, без свідомості, продуктивному контакту не досяжний.

Допитаний у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_24 дав показання, що він працює лікарем невропатологом в інсультному блоці МЛ №2, хворого ОСОБА_4 не пам`ятає. З медичної документації (медична карти стаціонарного хворого № 10343) вбачається, що ОСОБА_4 було доставлено у лікарню з підозрою на інсульт, повторний інсульт під питанням. Він оглядав його, КТ виявило об`ємне утворення у головному мозку, тому викликали нейрохірурга ОСОБА_11 06.09.2017 12:00 хворого переведено до нейрохірургічного відділення. КТ головного мозку від 06.09.2017 виявлено утворення, викликали нейрохірурга, запис від 06.09.2017 (а. 27): продуктивному контакту не доступний, стан важкий дуже важкий, зі слів дружини захворів близько 7 ранку 05.09.2017, а 06.09.2017 о 8:00 госпіталізований до неврологічного відділення. В анамнезі життя вказано ГПМК.

Допитана у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_25 дала показання, що вона працює лікарем анестезіологом у МЛ № 2, хворого ОСОБА_4 не пам`ятає, у медичній карті стаціонарного хворого № 10343 є її запис а. 41 07.09.2017 стан важкий, у свідомості, дещо загальмований, зі слів дружини протягом 1 місяця лікував дома інсульт, за лікарською допомогою не звертався. 13.09.2017 а.13 це запис перед операційний огляд хворого. Повторна ГПМК гостре порушення головного мозку так написано на історії хвороби. Вона опитувала хворого та його дружину із їх слів записувала анамнез. Вказані діагнози можна встановити при комп`ютерній томографії, анестезіолог діагнози не встановлює.

Допитаний у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_26 дав показання, що він працює терапевтом у приймальному відділенні МЛ №2, у медичній карті стаціонарного хворого № 10343 є його записи на а.41 06.09.2017 16:20 на виклик надавав консультацію у день вступу хворого у лікарню, як терапевт з боку серцево судинних паталогій та щодо легеневих паталогій. Хворого оглядав у реанімації, він був не контактний, інформацію отримував від родичів, про перенесені раніше захворювання не зазначено.

Допитана у судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_27 дала показання, що вона працює лікарем анестезіологом реаніматологом у МЛ №2, ОСОБА_4 не пам`ятає. В у медичній карті стаціонарного хворого № 10343 - а. 41 від 06.09.2017 є здійснений нею запис: стан важкий, не контактний, саркома, повторний інсульт. Основні записи в історії хвороби здійснені лікарем ОСОБА_11 , а. 34 хворий у свідомості, 13.09.17 інструкції не виконує, а вказані симптоми свідчать про наявність порушень у хворого ГПМК, а. 34 14.09.17 зранку, важкий стан, у свідомості, загальмований.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_4 було встановлено діагноз: ГПМК та внутрішньо мозкова пухлина лівої лобно тем`яної ділянки станом на 06.09.2017, однак, не було встановлено, що станом на 08.08.2017 він мав діагноз, зокрема ГПМК інсульт, у зв`язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій чи вільно керувати ними.

З медичної карти амбулаторного хворого № 5956/17, на ім`я ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що 06.09.2017 йому було проведено КТ головного мозку (натино) та виявлено об`ємне нейроепітельне утворення базальних ядер у лобно - тем`яній ділянці лівої півкулі мозку з латеральним мас-ефектом вправо, дисциркуляторні зміни мозку. Також, у картці міститься виписний епікриз історії хвороби № 10343 за період лікування з 06.09.2017 по 25.09.2017, записи лікаря від 26.10.2017, 09.10.2017, 20.11.2017 щодо огляду хворого, направлення КЗ КОР «Білоцерківський обласний онкологічний диспансер» від 09.10.2017 в обласний онкодиспансер та імуногістохімічне дослідження Науково дослідного відділу паталогії анатолії від 02.11.2017 з встановленим діагнозом: новоутворення головного мозку, лівої лобно тімяної ділянки.

З мед експертної справи на ім`я ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що у 2007 році він проходив огляд МСЕК, з 07.12.2006 року йому була встановлена друга група інвалідності, експертним висновком № 607 від 16.07.2007 йому було встановлено діагноз: ГХ ІІ ст. ДЕ ІІ з когнітивними розладами, церебрастинічним синдромом, негативною дисфункцією, симпато адреналовими пароксизмами в анамнезі, веситибуло координатор ними порушеннями та надано висновок: захворювання пов`язані з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

З трудової книжки серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 вбачається, що він працював до 24.04.2015 у ПАТ «Росава» монтажником устаткування сталевих конструкцій транспортувальних систем, трубопроводів і арматури, мав шостий розряд та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію.

Отже, вказані картки не містить відомостей щодо встановлених ОСОБА_4 захворювань та стану, внаслідок чого він не усвідомлював своїх дій і не міг ними керувати у день вчинення правочину, а встановлені йому діагнози дозволяли йому працювати на виробництві, що і підтвердили свідки.

Також, позивач у підтвердження вимог посилається на показання наступних свідків.

Свідок ОСОБА_1 (позивач у справі) дала показання, що ОСОБА_4 є її батьком і до 2017 року вони з ним часто спілкувалися, а потім вона почала їздити за кордон, тому зустрічі припинилися. Останній раз бачила батька в кінці 2017 року. Зустрічалися з батьком так, щоб не дізналася його дружина, в кафе, у знайомих, у діда з бабою. В кінці червня 2017 року зустрілися у парку, дві години спілкувалися, обговорювали день народження онука, він обіцяв, що у випадку, якщо не забуде прийде до нього, але не прийшов і на телефонні дзвінки не відповідав, адже не було з ним зв`язку, так ніби вимкнений телефон. У жовтні 2017 року бачилися із батьком півгодини на вулиці, вона збиралася від`їжджати, тому попрощалася з ним і сказала, що можливо приїде на новий рік, але не приїхала. 27.01.2018 року від сестри і брата дізналася, що батько помер. Батько проживав із другою дружиною ОСОБА_2 в однокімнатній квартирі, яку він отримав в 2008 році. Батько з її мамою розлучилися у 1993 році, в 2017 році вона з мамою не спілкувалася. Батьку вона допомагала, давала йому гроші, а він коли приходив давав онучці гроші. ОСОБА_4 мав середню спеціальну освіту, працював монтажником, писав грамотно правою рукою, володів українською мовою, був спокійний, спиртні напої вживав лише на свята, але його поведінка при цьому не змінювалася. ОСОБА_4 порушень зору не мав, чув добре, пересувався помалу, жалівся на біль у ногах і шиї, головний біль. Батько мав черепно мозкову травму у 1993 1994 роках, у нього був перед - інсультний стан у серпні 2017 року та інші хронічні захворювання. Про інвалідність батька їй нічого невідомо, батько не любив звертатися до лікарів. Батько скаржився їй у 2014 році на здоров`я, казав, що спина болит, ноги набрякають і болять. Батько забувався, що він говорив щось, довго замислювався. У вересні 2017 року батько лікувався у БЦ МЛ № 2, але вона дізналася про те, пізніше. У квітні 2017 року у батька вже була незрозуміла мова, він був заторможений, запинався, мав загальновані рухи, погіршилася пам`ять, це вона занає зі слів знайомих, у травні 2017 року був випадок коли поряд проходили знайомі, а він не звертав на них уваги. Батько орієнтувався у просторі, інколи батько казав, що на душі йому тривожно, ніби за них хтось іде, слідкує коди він пішов. При зустрічі бутько був радий їй, але був зажурений, його щось тривожило, але що він конкретно не казав. Батько ніколи агресії не виявляв. У 2017 2018 роках батько був пенсіонером, до неї приїздив на таксі, більшість часу батько бував дома, дивився телевізор у нього був мобільний телефон, дивився футбол, сам себе обходив. Батько почав замикатися у собі з червня 2017 року, змінився темп, говорив повільно,вживав звичайні слова, довго обдумував, що йому треба сказати, слова вимовляв в цілому. 08.08.2017 року вона з батьком не бачилася. У жовтні 2017 року бачилися із батьком в р-н. Леваневського, на площі, вона зателефонувала йому коли збиралася від`їжджати. Батько логічно балакав ( я кажу « я їду» він «коли приїдеш», я «в кінці грудні» він довго думав коли настане цей час. Він побажав гарної дороги. Він «яка у мене робота, куди я їду», вона відповідала, а він знову запитує теж саме питання. Батько жив в однокімнатній квартирі,яку отримав у 2008 році, а потім її переобладнав. Хто прибирав у квартирі, купував речі і продукти харчування їй невідомо, вона не була у нього у квартирі, оскільки його дружина не дозволяла. Батько їй казав, що у нього з дружиною були сварки, але він не хотів про це розмовляти. У травні 2017 року вона чула від знайомих, що батько не впізнав ОСОБА_28 . Якщо батькові не нагадати завчасно про щось, то він забував. Дивувало, також, що він забував і щойно повідомлену інформацію.

Свідок ОСОБА_3 (третя особа у справі) дав показання, що він зустрічався з батьком часто, в останнє взимку 2017 року. Батько жив на м-в. Леваневського з дружиною, він у них в гостях не бував, а з батьком зустрічався на нейтральній території. Батько отримував пенсію, але він його матеріально та морально підтримував. Про майно з батьком не розмовляли і про заповіт батько його не повідомляв. Батько був інженером, працював на ПМК, був спокійним, поступливим, спиртні напої вживав лише на свята та його поведінка не змінювалася після цього. Батько пересував сам, бачив добре. Про те, що в батька була ЧМТ йому невідомо, у нього був інсульт у 2017 році. У зв`язку з чим батьку була встановлена інвалідність йому невідомо. В психіатричній лікарні батько не лікувався. При зустрічах батько скаржився на здоров`я, казав, що вже не має сил, але у лікарні не любив ходити. У 2016 році батько був вже не такий веселий, як завжди, але не пояснював чому, адже не хотів нікого обтяжувати. На здоров`я батько йому не скаржився. У батько часто змінювався настрій, але він орієнтувався у просторі, впізнавав родичів. У батька були випадки забудькуватості наприклад: коли казав йому щось узяти, а він казав, що забув». Були випадки коли батько був дратівливий. Про страхи батько йому не казав, буйним ніколи не був. Батько коли був вже на пенсії користувався телефоном, їздив у село, допомагав на городі, їздив до сестри в с. Олійникова Слобода. Мовних змін у батька він не бачив. Чи бачилися 08.08.2017 він не пам`ятає. Взимку 2017 року бачив батька після лікарні, в мові і рухах був не такий швидкий, був пригнічений. Він запитував батька у зв`язку з чим він лежав у лікарні, казав, що щось з головою, інсульт, але не казав де лікувався і хто його лікував.

Свідок ОСОБА_29 (сусідка діда та баби позивача в с. Ол. Слобода) дала показання, що у 1994 році їй батьки купили хату по сусідству з батьками ОСОБА_4 , часто спілкувалися із ними навесні. ОСОБА_4 останній раз бачила у 2016 році, він був спокійний, врівноважений, адекватний, на прохання допомагав. У липні серпні 2017 року підвозили до нього сестру ОСОБА_12 , він виходив до неї, на запитання «як справи» показував донизу палець «погано», було видно що хворіє, був не веселий. Галя казала, що брат лежав у БЦМЛ№2 у Фрейдмана у вересні 2017 року, він схуд, у нього змінився колір обличчя, мав хворобливий вигляд і щось не так, як завжди, говорив. У м. Київ на лікування не хотів їхати. 08.08.2017 вона його не бачила. Другу дружину ОСОБА_4 вона бачила один раз у селі, а його діти приїздили у село і вони спілкувалися.

Свідок ОСОБА_5 (рідна сестра ОСОБА_4 , проживає у м. Києві) дала показання, що з 2014 року по 2018 рік вона часто зустрічалася з братом, вони їздили у село до батьківської хати, вона приїздила до м. Біла Церква, в останнє зустрічалася із братом в кінці серпня 2017 року. У їх родині були чудові стосунки. У 2017 році у брата були відхилення по здоров`ю, вона, його діти та тітка йому допомагали. У брата була квартира і він казав, що є рідна кров і є кому її передати», про заповіт нічого не казав. Брат у свій час закінчив училище і працював монтажником. Він був спокійним, врівноваженим, спиртні напої вживав лише на свята, чув і бачив гарно. З травня червня 2017 року став забудькуватим, його мову «переклинело», в нього боліли ноги. Брат мав захворювання, був гайморит, часто боліла голова, у зв`язку з чим він лежав у Чорнобильській лікарні, після чого отримав ІІ групу інвалідності. У 2016 році його побили на вулиці. В 2017 році в нього був інсульт. До психіатрів брат не звертався і не перебував на відповідному лікуванні. Брат не хотів звертатися до лікарів, його друга дружина Божко купувала йому ліки. У 2017 році влітку (червень серпень) брат приїздив в село. Він нічого не робив по господарству, казав, що має судороги у ногах, поперек болить, але неуважно ставився до свого здоров`я і не ходив до лікарів. З травня 2017 року у брата погіршився стан здоров`я, йому тяжкому щось носити, але не хотів казати проте, що його турбує. У вересні 2017 року брат лежав у лікарні. В період 2017-2018 років ОСОБА_2 його доглядала, купувала йому ліки. З липня 2017 року вона спостерігала у брата незрозумілу мову, він мав рухову загальмованість. У нього погіршилася пам`ять, мав порушення уваги, не міг висловити своєї думки, бачила, що в нього були не тривалі порушення в орієнтуванні, інколи не впізнавав знайомих, не пам`ятав, що йому телефонували. ЇЇ брат впізнавав. Брата дратувало, коли його просили поїхати до лікарні, страхів у нього не бачила. 25.01.2018 вона бачила брата о 10:00 год., його дружина сказала, що він згадував про матір. Брат завжди був рівномірний, надзвичайних станів у нього не було, агресію він не проявляв, мав нормальну поведінку. Брат дотримувався гігієнічних норм, мав спільний з дружиною бюджет, дивився телевізор, ходив на рибалку, спілкувався з друзями по роботі та кумами, читав та писав зрозуміло, спілкувався на різні теми, міг підтримати співрозмовника. У липні - серпні 2017 року ходив за пенсією разом з дружиною, оскільки він забував ПІН код, мало спілкувався, довго обдумував розмову. 08.08.2017 вона його не бачила. З дітьми брат зустрічався у селі та м. Біла Церква, до нього у квартиру вони не ходили. Вона з ОСОБА_2 домовилася нікому не розповідати про хворобу брата. У липні 2017 року ОСОБА_2 попросила запитати у брата «що він думає про квартиру», він сказав «в мене є рідна кров», тому вона думала, що це його діти, а ОСОБА_30 сказала «на когось із вас перепише хату», сказала так, щоб вона не напружувала з даного питання брата. 08.08.2017 їй телефонувала ОСОБА_30 і запитувала про нотаріусів «чи можна іти до приватного, чи треба лише до державного звертатися». Брат їй нічого про заповіт не казав. 28.08.2017 вона була у брата, планувала поїхати у лікарню, брат відмовився, а потім його дружина зателефонувала і сказала, що його забрали до лікарні, він був у тяжкому стані і не міг підписати документи. Був випадок, коли просила його надати їй телефон, а він подав ручку, не міг пригадати дату, мовні звуки та слова вимовляв не правильно, була протяжна мова.

Свідок ОСОБА_31 ( дружина третьої особи) дала показання, що в період з 2014 року по 2018 рік спілкувалася з ОСОБА_4 3-4 рази на рік, зустрічалися у селі у його сестри Галини і в м. Біла Церква, він спілкувався з онуками. Востаннє бачила ОСОБА_4 в середині грудня 2017 року, про заповіт він нічого не казав. Він давав онукам кошти, а вони з чоловіком за потреби йому допомагали. ОСОБА_4 був спокійним, ніколи його не бачила знервованим чи неадекватним. Алкогольні напої він вживав у колі друзів і знайомих у невеликій кількості, при цьому його стан не змінювався. До 2017 року бачила його без окулярів, він пересувався добре. Страхів він не виявляв, лише турбувався, щоб вони з чоловіком на нього не ображалися. У серпні 2017 року у нього був інсульт, про що повідомила його сестра після його смерті. До 2017 року він не скаржився на здоров`я, а з початку року почав скаржитися на головні болі, біль у ногах, у червні липні 2017 року став забудькуватим. Він завжди говорив «я здоровий і нічого не болить», але коли ходив то, було видно,що в нього болять ноги. Загальний його стан погіршився з середини липня 2017 року, вони з чоловіком його запрошували на день народження, але він просив нагати йому, та він все ж таки забув. В грудні 2017 року йому тяжко було говорити, він перепитував сказане йому, не усвідомлював свій стан здоров`я, мав загальмованість в рухах, в мові, мав погіршення пам`яті, орієнтувався у просторі, але потребував допомоги, впізнавав родичів, а знайомих траплялося і не впізнавав. Після хвороби (грудень 2017 ) у нього змінилася мова, стала затяжна, довго обдумував почуте, а в липні 2017 такого не було. 08.08.2017 вона його не бучила. ОСОБА_4 дуже любив онуків, грався із ними, отримував задоволення від спілкування. До нього у квартиру вони не ходили, казав дружина не дозволяє. В період з липня по грудень 2017 року намагалися із ним зв`язатися, але не балакали і не бачилися.

Свідок ОСОБА_32 дав показання, що він з ОСОБА_4 був знайомий з 1976 року, разом працювали на БСУ-57. В одній бригаді, потім стали кумами. До 2017 року ОСОБА_4 на здоров`я не скаржився, з початку року почав скаржитися на головні болі, на хворі ноги, а у червня липня 2017 року став забудькуватим. Загальний його стан здоров`я погіршився у середині липня 2017 року, оскільки запрошував його на день народження, а він забув, йому тяжко було говорити, часто перепитував сказане. ОСОБА_4 не усвідомлював свій стан здоров`я, не хотів звертатися до лікарів. У грудні 2017 році у нього відмічалася загальмованість у рухах, у мові, погіршилася пам`ять, він орієнтувався у просторі, але йому необхідно було допомагати. Він впізнавав родичів, а знайомих було не впізнавав (зі слів інших). Страхів ОСОБА_4 не виявляв, лише турбувався, що б ніхто не був на нього ображений. Після хвороби у грудні 2017 року у ОСОБА_4 змінилася мова, в липні 2017 року такого ще не було. У період з 2014 -2018 роки він рідко спілкувався з ОСОБА_4 . В кінці 2007 року ОСОБА_4 звертався до нього з питанням надання технічних умов на переобладнання приміщення у житлове, казав, що для дітей робить квартиру. У 2015 році зустрів ОСОБА_4 біля м-ну. «Фуршет», він казав нецензурною лексикою, що його хтось хоче побити, чи він когось, а через 2-3 місяці зустрів його знову, а він не привітався, нічого не відповів, лише сказав щось незрозуміле. В кінці серпня 2017 року він зустрів ОСОБА_4 у нейрохірургічному відділенні БЦМЛ№ 2, медсестра сказала, що його готують до операції і більше він його не бачив, люди казали, що у нього пухлина головного мозку. Він був під діями ліків і не відповідав на його питання, були лише окремі не зв`язані слова. Коли ОСОБА_4 помер йому невідомо, він не був на похороні. ОСОБА_4 закінчив ПТУ, був налагоджувальником обладнання, писав правою рукою, працелюбний. На роботі спиртні напої не вживав.

Свідок ОСОБА_33 дала показання, що вона познайомилася у 1980 роках з матір`ю позивача, коли лежала у лікарні, і з того часу вони потоваришували. У 1982 році ОСОБА_9 народила ОСОБА_34 і вона із чоловіком стали його хрещеними. Потім ОСОБА_4 пішов до відповідача, і вони стали з них зустрічатися лише на вулиці, розмовляли про життя. У 2017 році вона разом із ОСОБА_4 їхала у тролейбусі та він розповідав, що почав хворіти. Пізніше, навесні 2017 року, знову зустрілися і він казав, що мало зробив у житті своїм дітям, тому хоче зробити їм подарунок скласти заповіт. Позивач проживає за кордоном, але батьку допомагала. ОСОБА_35 із сім`єю (8 чоловік) проживає у трикімнатній « ОСОБА_36 » і потребує поліпшення житлових умов. При зустрічі з ОСОБА_4 вони розмовляли завжди про дітей, він казав, що допомагає дітям, онукам гостинці передає. А ОСОБА_37 з ОСОБА_38 також допомагали батьку, ОСОБА_4 казав, що вони дають йому кошти на ліки. ОСОБА_4 близько 40 років пропрацював монтажником у будівельному управлінні, грамотно писав, за характером був спокійним, врівноваженим, спиртні напої вживав лише на свята. У стані сп`яніння він був буйним, кидався посудом, дверима стукав, на жінку підіймав руку, це було у 80 роках. Останній час (2017 рік) він хворів, казав, що сильно болить голова і ноги, змарнів, окулярів у нього не бачила, він добре чув, ходив повільно, як після інсульту, та казав що переніс інсульт ( навесні 2017 року). У зв`язку з інсультом йому була встановлена інвалідність, він плутався в словах, незрозуміло тихо говорив, казав, що був у лікарні, але у якій невідомо. Останні три роки завжди жалівся на головні болі. У 2017 році вона його зустрічала 2 рази на вулиці і щоразу він жалівся, що дуже хворий, але був усвідомлений, орієнтувався у просторі, одного разу назвав дочку ім`ям онуки, його стан поступово погіршувався. При зустрічі восени 2017 року він довго не міг її спізнати, проявляв забудькуватість, загальмованість, дратівливості не було, був трохи пригнічений. Про те, що він лікувався у 2017 2018 роках їх було відомо зі слів ОСОБА_4 08.08.2017 вони не бучилися. Другу дружину ОСОБА_4 вона знає, бачила їх разом, але при зустрічі з ним ніколи про неї не запитувала. Він казав, що хоче зустрітися із дітьми і мовчав, тому вона зробила висновок, що його друга дружина не дозволяє йому зустрічатися із дітьми. У період 2017 2018 років вона не бачила як він писав. Восени 2017 року вони не зустрічалися, а зустрічалися 2-3 рази протягом 2017 року влітку та навесні.

Свідок ОСОБА_39 дала показання, що ОСОБА_4 знала 30 років, дружили сім`ями, потім він розлучився. В період з 2014 2018 роки він з ним зустрічався 3-4 рази, у травні 2017 року бачилися в останнє. ОСОБА_4 жив зі своєю другою дружиною у малосімейці, а його діти жили зі своєю матір`ю у квартирі по АДРЕСА_7 у власному житлі. Діти ОСОБА_4 власного житла не мають та чи потребують матеріальної допомоги їй невідомо. При зустрічі з ОСОБА_4 останній розповідав, що з дітьми він спілкується і вони йому допомагають, про заповіт нічого не повідомляв, казав, що все, що у нього є залишиться дітям. ОСОБА_4 вчився у технікумі, працював усе життя на одному місці, писав правою рукою, спокійна людина, спиртні напої вживав, але його поведінка при цьому не змінювалася. Про інвалідність ОСОБА_4 та перебування його у лікарнях йому нічого невідомо. ОСОБА_4 не усвідомлював свій стан здоров`я, до лікарів не любив звертатися. При зустрічі у травні червні 2017 року помітив, що ОСОБА_4 мав погіршення пам`яті та уваги, оскільки не впізнав його поки сам до нього не заговорив. Він став забудькуватим, але у просторі орієнтувався. У нього була протяжна мова, неправильно вимовляв речення і забував слова. 08.08.2017 вона його не бачила.

Свідок ОСОБА_40 дала показання, що ОСОБА_4 вона знала 40 років, він був хрещений батьком її сина. З 2014 по 2018 роки вони спілкувалися 1-2 рази на місяць, востаннє у липні 2017 року, він йшов з лікарні ім.. Семашко дуже повільно, оглядався, адже позаду йшла його дружина, він був розсіяний та йшов не впевнено, ніби не впізнав її, казав, що болить голова. Коли підходила його дружина він відводив погляд, ніби не знає її, казав, що може бути скандал. Перша дружина ОСОБА_4 проживала разом із дітьми ( ОСОБА_35 і ОСОБА_37 ) по АДРЕСА_7 , жили як могли. ОСОБА_35 і ОСОБА_37 приходили до неї, щоб побачитися із батьком, приводили онуків, він казав їм, що їх не образить, гуляв з ними на дитячій площадці, давав їм гостинці. Про заповіт ОСОБА_4 нічого не казав, казав, що сильно хворіє (інсульт, головні болі). ОСОБА_4 до пенсії працював на заводі, вільно володів українською мовою, був грамотний, писав правою рукою, був спокійний, добрий, чуйний, спиртні напої вживав у компанії, останні роки ні, але при цьому його стан не змінювався, окуляри не носив, інколи перепитував сказане. До липня 2017 року вона його зустрічала 1-2 рази, тоді коли він йшов з лікарні він йшов повільно і балакав замислюючись, думала, що переніс інсульт, після даного захворювання сильні головні болі. Ще він казав, що в нього шум у вухах, ходити важко і голова болить, мова в нього була погана, він був ніби наляканий, тривожний. ОСОБА_4 отримав інвалідність у зв`язку з Чорнобильською аварією, він сам розповідав. До лікарів ОСОБА_4 не любив звертатися. Чи звертався він до психіатра їй невідомо, ніби то ні. З 2010 року вона з ним часто зустрічалася у лікарні. У 2017 році ОСОБА_4 дуже добре розумів, що здоров`я його погіршилося. Він запинався, був ніби чимось наляканий, забудькуватий, ніби не впізнав її, він йшов і оглядався, ніби боявся своєї жінки. На її погляд був зовсім інший ніж колись. З нею та дітьми він ніколи не проявляв дратівливості чи агресії. Недоладності у його поведінці не було. 08.08.2017 вона з ним не бучилася. Розмови про заповіт на дружину не було, він казав, що хоче залишити квартиру дітям, і жалкує, що залишив першу дружину. У період 2017 року вона бачила ОСОБА_4 4 рази: перший не пам`ятає коли, він на зупинці ДНС сідав у тролейбус, другий у березні, третій у травні, четвертий у липні. У період з 2010 по початок 2017 року зустрічалися у неї дома 1-2 рази на місяць, інколи один раз на місяць. Про інсульт він їй розповів, коли вона зустріла його у липні 2017 року, балакали більш - менш нормально. Декілька разів бачила його із дружиною, але він себе так поводив, що ніби не знає її. На його похороні вона не була. Він до неї приїздив без домовленостей, після зустрічі домовлялися про наступний раз.

Однак, суд критично оцінює зазначені покази свідків, оскільки вони є суперечливими між собою та малозмістовними для встановлення судом обставин справи, що станом на 08.08.2017 ОСОБА_4 мав такий стан здоров`я, який впливав на його здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Крім того, показання свідків не узгоджуються з матеріалами справи та спростовуються показаннями наступних свідків.

Свідок ОСОБА_41 дала показання, що вона являється тіткою ОСОБА_4 і гляділа його коли він був ще малим. Протягом 2014-2018 років бачила його два рази на тиждень, спілкувалися в останнє влітку 2017 року та після операції на голові, він її впізнавав, ОСОБА_42 була поряд з ним. ОСОБА_4 після розлучення залишив 3 -кімнатну квартиру першій дружині і дітям. З ОСОБА_43 він проживав спочатку у найманій квартирі, а потім йому дали однокімнатну малосімейку. Він казав, що як помре, то ця квартира залишиться ОСОБА_44 , так як вони там усе разом робили. Він казав їй про заповіт, за яким залишить квартиру ОСОБА_44 . ОСОБА_4 пропрацював на одній роботі 40 років до пенсії, спиртне вживав не багато, поведінка при цьому не змінювалася., окулярів не носив, слух мав добрий. Про його інвалідність їй нічого невідомо, він до лікарів не любив ходити, на здоров`я не скаржився, у лікарні лежав один раз, після операції на голові. Підвищений тиск у нього був, лікування домашнє не допомагало, тому поклали у лікарню. Він казав, що вже «слабий», але балакав добре. Він читав, писав, розумів прочитане. Чи бачилися 08.08.2017 з ним вона не пам`ятає. До першої дружини ОСОБА_4 у неї негативне ставлення, адже ОСОБА_4 заробив на 3- кімнатну квартиру та залишив її дітям. Дочка ОСОБА_4 її не сприймала, продала 3- кімнатну батьківську квартиру і купила однокімнатну, а ОСОБА_16 називав батька «дебітом» і їздив по якісь довідки. Влітку 2017 року ОСОБА_4 приїздив до неї у гості, все з ним було добре.

Свідок ОСОБА_45 дав показання, що вони з ОСОБА_4 були сусідами, він проживав у кв. АДРЕСА_1 з дружиною, знав його з 2008 року, зустрічалися щодня, востаннє бачилися у вересня 2017 року у лікарні зустрілися. Його близькими вважав дружину ОСОБА_46 , її дочку та зятя. Також у ОСОБА_4 були син та дочка від першого шлюбу, але син йому не телефонував і не провідував, ОСОБА_4 йому казав, що вони забезпечені і житлом і матеріально. Хто допомагав ОСОБА_4 йому невідомо. У липні серпні 2017 року у розмові з ОСОБА_4 останні повідомив, що хоче скласти заповіт на дружину ОСОБА_46 , а про дітей у нього були не добрі спогади. ОСОБА_4 до пенсії працював на Шинному заводі, спиртне вживав як усі люди, по святах, при цьому його поведінка не змінювалася. Про хвороби він від ОСОБА_4 не чув, він не скаржився на здоров`я. У вересні 2017 році ОСОБА_4 потрапив до лікарні через втрату свідомості, до цього ніяких паталогій у нього не було. Він орієнтувався у просторі, читав і розумів прочитане, цікавився риболовлею, по телефону спілкувався, коштами сам розпоряджався. До того, як ОСОБА_4 забрали у лікарню він не виглядав хворим, був нормальною людиною. Після лікарні бачив його, виходив з квартири палити, балакав з ним, як зазвичай, він казав, що треба з`їздити до тітки у село, про політику балакали, він орієнтувався. Після нового року у січні 2018 питав про роботу, зарплату, не було враження, що він скоро помре, зовнішніх проявів не було. Про дітей ОСОБА_4 було неприємно говорити, казав, що є син, який ніколи не зателефонує і прийде, розповідав, що була сім`я та він їм усе залишив, в тому числі квартиру. Коли провідував ОСОБА_4 у лікарні, ще до операції, він був без пов`язки, у свідомості, вони балакали, він казав, що хоче додому, не любить лікарні.

Свідок ОСОБА_47 дала показання, що вони з ОСОБА_4 були сусідами, знала його з 2008 року, він з дружиною ОСОБА_48 разом будували квартиру, готували їсти, допомагали один одному. Вона з ним зустрічалася щодня, він допомагав глядіти її дитину, востаннє бачила його у вересні жовтні 2017 року, він був після лікарні, тому провідувала його. Станом на 2017 рік його родиною були дружина ОСОБА_49 , її дочка та зять. Знала від ОСОБА_4 що у нього є діти, але ніколи їх не бачила. ОСОБА_4 до пенсії працював на заводі, був спокійним, добрим, не багатослівним, спиртне вживав лише на свята, при цьому його поведінка не змінювалася, окуляри одягав лише коли читав чи дивився телевізор, на здоров`я не скаржився. Його стан здоров`я до лікарні був добрим, а після лікарні він повільно балакав, але усе розумів, дивився телевізор, ходив по воду, гуляв зранку і вечером. День 08.08.2017 не пам`ятає, але вона бачилася з ОСОБА_4 щодня, він виходив на перекур. Після операції він спочатку не виходив з квартири, а потім почав виходити на прогулянку. Про те, що він лікувався у літку у приватного лікаря їй нічого не відомо, він був цілком адекватним, адже вона навіть довіряла йому свої дітей. Після нового року 2018 також бачила його, він виходив на вулицю палити. Ще на початку їх знайомства ОСОБА_4 розповідав, що був одружений, розлучився та має 2 дітей і більше про них вони не розмовляли. У лікарню ОСОБА_4 потрапив у зв`язку з головними болями.

Свідок ОСОБА_50 дала показання, щол вона знала ОСОБА_4 з 2015 року, часто зустрічалися на вулиці, останній раз заходила до них у гості в січні 2018 року. Його близькими були дружина ОСОБА_49 та її дочка, його дітей ніколи не бачила, він казав, що вони забезпечені і мають своє житло. Він допомагав дочці ОСОБА_51 . А її діти допомагали йому. На Паску у 2017 році заходила до них у гості, він казав, що хоче скласти заповіт на ОСОБА_46 , так як вона до нього дуже добре ставиться, він її любить і поважає, вони дуже добре жили. ОСОБА_4 інколи вживав спиртні напої, але при цьому його поведінка не змінювалася. Він був ввічливий, хороший, культурний, гарно розмовляв. При його стан здоров`я їй нічого невідомо, він не скаржився на здоров`я, і на вигляд не було видно, що його стан якось погіршився. У вересні 2017 року провідувала його у МЛ №2, йому зробили операцію на голові, ніби була пухлина. Протягом 2017 року ОСОБА_4 часто бував на вулиці, палив, читав газети, дивився телевізор, розмовляв із сусідами, самостійно розпоряджався коштами, їздив до тітки у село, заповнював квитанції і грамотно писав. Після лікарні він говорив нормально, однак повільніше. У січні 2018 року він казав, що написав заповіт на дружину і йому від цього легше на душі. 08.08.2017 бачила ОСОБА_4 , поведінка у нього була нормальна, як завжди. Зі слів ОСОБА_51 їй відомо, що діти ОСОБА_4 живуть у трикімнатній квартирі, сам ОСОБА_4 нічого не розповідав про своїх дітей та сестру, вона ніколи їх не бачила. Як до лікарні так і після вона бачила ОСОБА_4 та він був при свідомості, казав «здоров`я нормально», впізнавав її. День 08.08.2017 добре пам`ятає, оскільки у цей день її онук зламав руку і його забрали на операцію. Лікуванням ОСОБА_4 займалася ОСОБА_49 , її дочка та тітка його, які завжди йому допомагали. Його сестру не бачила, вона йому не допомагала.

Свідок ОСОБА_10 дала показання, що вона знала ОСОБА_4 близько 22 років, з того часу, як він почав проживати з ОСОБА_2 , яка є її сестрою. Спілкувалася з ним часто, ходили один до одного у гості, щонеділі бачилися, на свята, Дні народження. У 2017 році 3 березня в ОСОБА_52 було день народження, у них були в гостях, ОСОБА_4 казав, що хоче квартиру переписати на ОСОБА_46 , чи скласти заповіт, так як вони прожили разом довго і все у них було добре. ОСОБА_4 розповідав, що він був одружений та після розлучення залишив 3 кімнатну квартиру дітям. Станом на 2017 рік його з близьких родичів до нього була тітка. Він казав, що його сестра живе в селі, забезпечена, вона не допомагала йому, а він допомагав їй будувати сарай, гараж та на городі. ОСОБА_4 мав середню спеціальну освіту, працював 40 років на заводі, був спокійний, врівноваженим, не скандальним, спиртне вживав, як у сі люди, при цьому стан його не змінювався, чув добре, пересувався нормально, в окулярах його не бачила, на здоров`я не скаржився, дивився телевізор та розповідав про побачене, спілкувався із сусідами. День 08.08.2017 не пам`є оскільки була у лікарні. 06.09.2017 ОСОБА_4 потрапив до МЛ№2, але їй невідомо у зв`язку з чим. Сестру ОСОБА_4 вона бачила, звати її ОСОБА_8 , у ОСОБА_4 із сестрою були нормальні відносини, він приїздив до неї у село, а вона приїздила до нього у лікарню. До операції ОСОБА_4 був у свідомості, гуляв на вулиці, палив, а після лікарні був трохи загальмований. Про дітей ОСОБА_4 казав, що вони його не розуміють, називали його «алкоголіком». Інсульту в ОСОБА_4 не було у лікарні він не лікувався з цього приводу.

З матеріалів справи (том 1, а. с. 230, том 2, а. с. 2) вбачається, що за даними Білоцерківської міської лікарні № 4, ОСОБА_4 під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував, амбулаторна психіатрична та наркологічна допомога не надавалась, на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні та денному стаціонарі не перебував.

З листа КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» від 06.08.2019 за № 476 (том 2, а. с. 34), вбачається, що у період з 1986 року по 2018 рік ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні не перебував.

З відповіді КНП БМР «Міський центр первинної медико- санітарної допомоги № 1» від 13.08.2019 за № 458 (том 2, а. с. 35), вбачається, що в журналах запису звернень про невідкладну медичну допомогу в період 2016-2017 рр. не зафіксовано викликів відділення невідкладної медичної допомоги від ОСОБА_4 , за медичною допомогою до вказаного підприємства він не звертався.

З листа КЗКОР «Обласне психіатрично наркологічне медичне об`єднання» від 12.08.2019 за № 270 (том 2 а.с.39), вбачається, що ОСОБА_4 за наданням медичноїх допомоги до об`єднання не звертався та на лікуванні не перебував.

Згідно з повідомленням Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги (філії КЗ КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф») від 13.08.2019 за № 105 (тос 2, а. с. 45), у період з 01.01.2017 по 25.01.2018 ОСОБА_4 не звертався і бригадами екстреної медичної допомоги не обслуговувався. Інформацію про виклики бригад екстреної медичної допомоги з 2014 по 2016 рр. надати немають можливості, оскільки карти виїзду зберігаються протягом року, а журнали прийому викликів протягом 3 років, відтак ця документація знищена.

Згідно з інформацією КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» від 12.01.2021 за № 03-05/64 (том 3 а. с. 4), відомостей стосовно перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні (окрім перебування у неврологічному відділенні з 06.09.2017 по 25.09.2017), не знайдено.

Згідно відповіді КНП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 17.12.2020 за № 1553 (том 3 а. с. 5), ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні та обстеженні у даному закладі не перебував.

Згідно відповіддлі ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини радіаційної медицини» від 21.12.2020 за № 10-07/680 (том 3, а. с. 6), ОСОБА_4 у період з 01.01.1986 по 25.01.2018 на стаціонарному лікуванні у клініці не перебував, обстежень та консультацій у поліклініці центру не отримував.

Згідно з повідомленням КНП БМР «Міський центр первинної медико- санітарної допомоги № 2» від 30.12.2020 за № 02-11-1081 та від 02.03.2021 за № 02-11-215 (том 3, а. с. 11, а. с. 38), ОСОБА_4 не укладав декларацію на медичне обслуговування з лікарями центру, медична документація щодо нього відсутня.

У відповіді Білоцерківського районного управління поліції від 04.03.2021 за № 5498/109/1100/04-21 (том 3, а. с. 42), вказано, що ОСОБА_4 , за даними ІТС ІПНП, працівниками поліції до адміністративної відповідальності не притягувався

За інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України, згідно листа Департаменту інформатизації від 15.02.2021 за № 4347/21 (том 3 а. с. 43), відомості стосовно ОСОБА_4 відсутні.

Згідно відповіді НВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» від 03.03.2021 за № 4/1141 (том 3 а. с. 69), за даними книг обліку стаціонарних хворих, ОСОБА_4 на лікуванні у вказаному закладі не перебував.

КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» листом від 14.05.2021 за № 1280 (том 3 а. с. 72 - 75), повідомили, що термін зберігання карти виїзду швидкої медичної допомоги один рік після звітного періоду, тому надати запитувану документацію неможливо та надали форму110/о щодо виклику швидкої медичної допомоги за адресою: АДРЕСА_2 до пацієнта: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача у судовому засдіанні зазначила, що висновок експертизи № 43 року від 30.09.2021 і його обґрунтування викликає сумніви, не пийняли до уваги усі показаня свідків, зокрема ОСОБА_53 , не врахували відомості медичної документації, яка містить діагноз під експертного: ГПМК.

Відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Однак, будь-яких клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи позивач до суду не подала та будь-яких інших належних та допустимих доказів, які спростовували висновок експертизи та підтверджували, що ОСОБА_4 під час складання 08 серпня 2017 року заповіту не усвідомлював значення своїх дій, їх правові наслідки та не міг керувати ними, не надала.

Разом з тим, при проведенні експертизи, експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» було досліджено надану медичну документацію та показання свідків, в томі числі лікарів та пояснення сторін.

Так дійсно, основними об`єктами дослідження при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи є медична документація та матеріали справи. Медична документація може бути первинною (історія хвороби, амбулаторна картка, консультативне заключення) та вторинною (виписка з історії хвороби, довідка з медичної установи тощо). Крім того, матеріали справи становлять інтерес для експерта не в цілому, а лише в тій частині, де безпосередньо чи опосередковано відображені особливості психічного стану підекспертної особи. Зазвичай вказані дані можуть міститися у особистих записах, листах особи, показаннях свідків, інших юридичних документах, у яких відображено ті чи інші сторони його психіки.

Медична документація, яка була досліджена під час судового розгляду справи не містить даних про те, що дійсно ОСОБА_4 страждав на ряд захворювань, які могли призвести до порушень його психічної діяльності.

Суд, оцінюючи висновок експерта у сукупності з іншими доказами, приходить до висновку, що зазначений висновок експертизи не викликає сумнівів у його неповноті, а неясності, які виникли у сторони позивача, були усунуті шляхом допиту експертів у судовому засіданні, експертиза була проведена відповідною експертною установою, яка обрана за взаємною згодою сторін, за ухвалою суду, постановленою на задоволення клопотання позивача, для проведення експертизи експертам було надано матеріали даної цивільної справи, зібрані численні матеріали з медичних та інших установ, під час проведення експертизи експерти використовували усі надані матеріали та показання свідків.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлялають відшкодуванню.

Керуючись ст. 15, 16, 202, 215, 225, 1216, 1217, 1223, 1233, 1234, 1236, 1247, 1248, 1257, 1261 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», ст. 4, 12, 13, 76 82, 95, 103, 105, 113, 133, 139, 141, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , третя особа: ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_13 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_5 , про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.03.2023.

Суддя О. В. Бондаренко