Справа №173/1724/22
Провадження №2/173/82/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Салтиковій С.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

01.12.2022 року до суду звернулася позивач, ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2022 року подана позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими судом недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунення.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022 року позивачеві продовжений строк для усунення виявлених судом недоліків.

12.01.2023 року позивачем усунені виявлені судом недоліки.

23.01.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

24.01.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 13 березня 2023 року.

13 березня 2023 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 13.03.2023 року

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідачку та її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.11.1997, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., та зареєстрованого в реєстрі за № 1411.

В її домоволодінні зареєстрована відповідачка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і її малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Але з моменту реєстрації відповідача, 01.09.2021 року, відповідачка із сином в даному домоволодінні жодного дня не проживала, за місцем реєстрації не з`являлась.

Реєстрація відповідачки у належному позивачу житловому приміщенні порушує її права як власника житлового приміщення, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, не має можливості розпорядитись будинком, що й стало підставою звернення до суду .

Позивач в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзив на позову заяву не надала.

Третя особа. що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. щодо ухваленого рішення покладається на розсуд суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.11.1997, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Зезуль Л.Я., та зареєстрованого в реєстрі за № 1411 , що підтверджується копією договору дарування.

В належному позивачці будинку зареєстровані: відповідачка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і її малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується адресною довідкою.

За доводами позивача, відповідачка з дитиною з 01 вересня 2021 року за адресою реєстрації не проживає.

Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 06 липня 2022 року, згідно якого зазначається, що в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але з моменту реєстрації за даною адресою не проживають, а мешкають без реєстрації в іншому місці.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла.

Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу житловому приміщенні, наміру користуватись ним, відповідач суду не надав.

Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано доказів того, що вона має право власності на зазначене вище житлове приміщення, що позивач чи інші особи створювали їй перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має наміру проживати в будинку позивача та користуватись ним. Чим порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення.

Судом встановлено, що в житловому приміщенні позивачки зареєстрований також і малолітній син відповідачки.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При вирішенні спору судом враховуються обставини, встановлені у Постанові Верховного Суду України у справі № 489/4867/16-ц від 21.02.2018 року в якому зазначається, що оскільки суди встановили, що позивач є власником квартири, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не була пов`язана. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась в квартиру і набула право користуванням чужим майном (кімнатою в квартирі), яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування визначено можливим зняття малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстрації місця проживання та визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачка і її малолітній син не пов`язані із заявницею жодними родинними відносинами. Відповідачка із малолітньою дитиною виїхала на постійне місце проживання до іншої держави.

На підставі вищевикладеного оцінюючи баланс прав та інтересів сторін спору, суд вважає, що наявні підстави для визнання відповідачки разом із її малолітньою дитиною такими, що втратили право користування будинком позивачки шляхом зняття їх з реєстраційного обліку. Оскільки відповідач добровільно звільнила будинок позивачки, не була членом сім`ї позивачки, не пов`язувалась із позивачкою спільним побутом і реєстрація позивача та її малолітньої дитини в будинку позивача порушує право власності позивача щодо користування будинком для власних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідача з її малолітньою дитиною без наміру проживати і користуватись зазначеним вище житловим приміщенням порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення.

Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_2 , разом з її малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 992.40 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , 992.40грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 13.03.2023 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 16.03.2023 року

Дата набрання законної сили: 13.04.2023 року