Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/12926/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5187/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. В. Гаврилова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

27 березня 2023 року місто Київ

Справа №755/12926/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Дарницький відділ управління державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року, ухваленеу складі судді Гаврилової О. В., в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва

у с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його матері ОСОБА_2 , заінтересована особа: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

В обґрунтування заяви зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк померла його мати - ОСОБА_2 . Маючи свідоцтво про смерть матері, заявник звернувся до Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо реєстрації смерті його матері, однак отримав відмову з причин відсутності підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка на підставі документів, що видані на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для реєстрації смерті. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для державної реєстрації смерті матері, проведеної державним органом України.

З урахуванням зазначеного просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м. Старий Оскол, Курської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Донецьк у віці 95 років. На час смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту смерті задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Старий Оскол Курської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, Україна, причини смерті: набряк головного мозку, церебральний атеросклероз.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незазначення судом громадянства померлої матері ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення в цій частині судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду змінити, зазначивши в резолютивній частині рішення про те, що померла ОСОБА_2 є громадянкою України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції в супереч вимогам закону не зазначив в резолютивній частині рішення громадянство померлої особи, яка є громадянкою України, що унеможливлює отримати свідоцтво про смерть особи в органах реєстрації актів цивільного стану. Суд не звернув уваги, що заявник просив у прохальній частині заяви встановтити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України. Вказав, що органами державної реєстрації актів цивільного стану відмовлено в реєстрації смерті у зв`язку з тим, що в резолютивній частині рішення не зазначено громадянство померлої особи.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу заінтересована особа Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) не скористалася.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) подав до апеляційного суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи без участі їхнього представника. Заявник ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлявся належним чином. Зокрема судові повістки - повідомлення були направлені заявнику на його поштову та електронну адреси, вказані у апеляційнй скарзі, а також він був повідомлений про розгляд справи за допомогою телефонного зв`язку. У судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від заявника не надходило.

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи та скласти повне судове рішення у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини судового рішення не виготовлялись та не проголошувались судом 13.03.2023.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України визначено статтею 317 ЦПК України, відповідно до частини першої, другої якої, заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року.

Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків.

У той же час у відповідності до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення.

Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.15).

На підтвердження факту смерті матері заявником подано у розпорядження суду такі документи: -копія медичного свідоцтва про смерть №323 від 29 жовтня 2021 року (а.с.19); - копія довідки про причину смерті №323 від 29 жовтня 2021 року (а.с. 18, 19).

Згідно вказаних документів ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, причини смерті: набряк головного мозку, церебральний атеросклероз.

Із наявних у матеріалах справи доказів убачається, що 29 жовтня 2021 року «Пролетарским отделом ЗАГС Донецького городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» здійснено запис акту про смерть №1480 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк (а.с.13).

У державній реєстрації смерті ОСОБА_2 , було відмовлено Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), що вбачється із листа від 07 грудня 2022 року №1749/21.2-52 з посиланням на те, що пред`явлене свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , видана Пролетарським відділом записів актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 29 жовтня2021 року, лікарське свідоцтво про смерть №323 від 29 жовтня 2021 року, видане Центром первинної медичної допомоги №11 міста Донецьк, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Судом першої інстанції на підставі повного, всебічного розгляду справи, дослідженні доказів кожного окремо та у їх сукупності, обґрунтовано встановлено, що відмова у проведенні державної реєстрації смерті особи із вказаних вище підстав чинить перешкоди ОСОБА_1 в здійсненні такої реєстрації та отриманні заявником свідоцтва про смерть його матері, та реалізації заявником права на проведення державної реєстрації смерті в установленому законом порядку. Натомість рішення суду про встановлення факту смерті є документом, що підтверджує факт смерті та є підставою для проведення державної реєстрації смерті.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд першої інстанції у порушення вимог закону не вказав у резолютивній частині рішення належність померлої ОСОБА_2 до громадянства України, колегія суддів вважає необгрунтованими та безпідставними.

Так, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У статті 315 ЦПК України закріплено, що у судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч. 2 ст. 319 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його матері на тимчасово окупованій території України, яку мотивував відмовою проведення реєстрації смерті його матері органами державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки документи про смерть особи видані на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Старий Оскол Курської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Донецьк, Україна, причини смерті: набряк головного мозку, церебральний атеросклероз.

Підпунктом г) пункту 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його матері на тимчасово окупованій території вбачається, що ні мотивувальна, ні прохальна частина заяви не містять відомостей про встановлення обставин належності померлої ОСОБА_2 до громадянства України.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Заявник надав суду копію паспорта громадянина України померлої ОСОБА_2 (а.с.11-12), але питання щодо громадянства померлої матері заявника не було предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки вирішувалось судом лише питання щодо встановлення факту смерті матері заявника, будь - яких вимог щодо громадянства померлої матері заявник не заявляв.

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. Частиною другою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Частиною третьою цієї статті визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Отже, позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. У рішенні суду зазначається: відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт. Інші відомості, які вносяться до запису в реєстрі про смерть, встановлюються органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі поданих документів.

Із матріалів справи вбачається, що вимога про встановлення належності ОСОБА_2 до громадянства України ОСОБА_1 не заявлялася. Мотивувальна частина заяви про встановлення факту смерті не містить обставин щодо встановлення цього факту та не містить таких вимог і прохальна частина заяви. Заявник чітко відокремлює, що встановленню підлягає факт смерті ОСОБА_2 . Відтак суд апеляційної інстанції вважає, що питання щодо належності померлої матері заявника до громадянства України не входило до предмету розгляду заяви про встановлення факту смерті.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано заявником до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів ще раз звертає увагу, що у матералах справи наявна копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 (а.с. 11-12). У разі необхідності встановлення громадянства померлої особи ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до відповідних органів з заявою у разі якщо вказане не визнається чи оспорюється третіми особами.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам заявника та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Підстави для його зміни, про що ставиться питання у апеляційній скарзі заявником відсутні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу заявника без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України з урахуванням пунку 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 березня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна