Справа № 161/2522/22
Провадження № 2/161/628/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Борсук К.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/2522/22 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , звернувшись із позовом до суду, просить визнати за нею право особистої приватної власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.01.1989, який був розірваний 06.09.2018. Будучи в шлюбі, сторонами було набуто у власність житловий будинок за вказаною адресою.

Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року заяву задоволено; заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 29 червня 2022 року у цивільній справі №161/2522/22 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності скасовано; призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 31 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги заперечив.

Заслухавши пояснення та доводи присутніх учасників справи, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.01.1989 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, який зареєстровано Горохівським РВ ЗАГСу Волинської області, актовий запис № 3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 46).

06.09.2018 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 47).

Таким чином, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.01.1989 по 06.09.2018.

Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 жовтня 2021 року у справі №161/12616/21 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-8).

Рішення суду набрало законної сили 26 січня 2022 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка просить визнати за нею право особистої приватної власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, між сторонами є спір щодо поділу спільної сумісної власності подружжя.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити про строки позовної давності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20 (провадження № 61-21284св21).

Доказів, які б свідчили, що 6 вересня 2018 року між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, відповідач не надав, а судом таких обставин не встановлено.

Решта доводів та заперечень відповідача не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено

та підписано 22.02.2023.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк