Справа № 932/3941/22
Провадження №2/932/1402/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді - Куцевола В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

21.07.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином. У 2022 році позивач дізнався про те, що 14.01.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинив виконавчий напис № 347, яким пропонується стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість. Також, в провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л., перебуває виконавче провадження № 58281326 від 06.02.2019 року про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованість у розмірі 26665 грн. 25 коп. Також з боржника стягується витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 403 грн. 27 коп. та основна винагорода приватного виконавця у розмірі 2666 грн. 53 коп. Отже, отримавши постанову приватного виконавця від 06.02.2019 року, позивач дізнався про обставини спірних дій.

Між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та позивачем 12.11.2013 року було укладено кредитний договір № GP-5417418. Виконавче провадження відкрито на підставі заяви АТ «ПУМБ», що як виявилось є правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал» про примусове виконання виконавчого напису за № 347, виданого приватним нотаріусом від 14.01.2019 року про стягнення з позивача коштів у розмірі 26665 грн. 25 коп.

Кредитний договір № GP-5417418 від 12.11.2013 року було укладено саме з АТ «Банк Ренесанс Капітал». Кредитний договір нотаріально посвідчено не було. Жодних вимог, повідомлень або претензій від банку не надходило.

Таким чином, приватним виконавцем безпідставно стягнуто за оскаржуваним виконавчим написом з позивача кошти у розмірі 35754,59 грн.

З урахуванням викладеного, просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача стягнуті за виконавчим написом кошти у розмірі 35754,59 грн. та судові витрати.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї. Відповідно до вимог ст. ст.128, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, що підтверджується поштовим повідомлення, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12.11.2013 року між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № GP-5417418.

14.01.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. видала виконавчий напис № 347 про стягнення з позивача на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором від 12.11.2013 року № GP-5417418 укладеним між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», у розмірі 26665 грн. 25 коп.

На підставі вказано виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 58281326 від 06.02.2019 року.

Відповідно до відповіді приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від 15.07.2022 року, в рамках виконавчого провадження № 58281326 було стягнуто кошти у розмірі 35754,59 грн., з яких: 26655,25 грн. сума боргу, яка перерахована на рахунок стягувача, 403,23 грн. витрати виконавчого провадження, 2666,53 грн., - основна винагорода виконавця, 6019,54 грн. перебувають на депозитному рахунку, які не розподілено.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»).

Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.

Відповідно до вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів.

Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 8 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання йому стягувачем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Відповідно до вимог ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження», місцем відкриття виконавчого провадження чи місце виконання рішень є місце проживання, реєстрації, перебування боржника, або знаходження його майна.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які, згідно з відповідним Переліком, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора, про місце відкриття), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.10.2019 по справі № 753/7572/18.

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем не надано будь-яких доказів та розрахунків суми боргу за договором № GP-5417418, який був укладений між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал» від 12.11.2013 року.

Окрім цього, на підставі постанови Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами», доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № К/800/6492/17 залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, якою визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме: п. 2 змін, яким Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. За таких обставин суд мав задовольнити позов у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Отже, на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року втратила чинність внаслідок визнання її рішенням суду незаконною.

У зв`язку з цим, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис про стягнення заборгованості за кредитним договором, що укладений у простій письмовій формі.

З тих підстав, що заборгованість позивача за кредитним договором безспірною не є, а нотаріусами втрачено право на вчинення виконавчих написів про стягнення заборгованості за кредитними договорами, що укладені у простій письмовій формі, виконавчий напис вчинений з порушенням чинного законодавства України та підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

В частині вимог позивача щодо поверненню йому коштів, стягнутих за виконавчим написом, суд зазначає наступне.

На момент ухвалення судом рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з позивача було утримано в порядку примусового виконання оспорюваного виконавчого напису кошти у розмірі 35754,59 грн., з яких: 26655,25 грн. сума боргу, яка перерахована на рахунок стягувача, 403,23 грн. витрати виконавчого провадження, 2666,53 грн., - основна винагорода виконавця, 6019,54 грн. перебувають на депозитному рахунку, які не розподілено.

Однак після ухваленого судом рішення правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 26655,25 грн. перестали існувати.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року в справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року в справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року в справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 року в справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 року в справі № 6-100цс15.

У даному випадку правовою підставою набуття відповідачем грошових коштів у сумі 26655,25 грн. став виконавчий напис нотаріуса. Разом із тим, за рішенням суду виконавчий напис визнається таким, що не підлягає виконанню, а тому правова підстава для отримання відповідачем грошових коштів від позивача відпала, і вказані кошти у сумі 26655,25 грн. підлягають поверненню позивачу.

При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача коштів у сумі 9099,34 грн., які становлять різницю між сумою коштів, яка була стягнута з позивача у виконавчому провадженні № 58281326 (35754/59 грн.) та перерахованою на рахунок відповідача (26655,25 грн.), оскільки відповідач ці кошти не набув.

Згідно з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 визначив попередній розмір витрат на правову допомогу 8000 грн. До позову долучено докази понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у сумі 8000 грн. на підставі договору про надання правової допомоги від 25.06.2022 року. Виконання договору від 25.06.2022 року з боку адвокатського об`єднання «Еквіта» підтверджується актом виконаних робіт від 20.07.2022 року, згідно із яким ним виконано такі роботи: підготовка процесуальних документів, супровід судового процесу, складання та подання позову 8000 грн.. Отже, позивачем доведено і факт понесення витрат на правову допомогу, і факт її надання на визначену ним суму коштів.

Оскільки обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5960 грн. 00 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 739 грн. 34 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 14.01.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. та зареєстрований в реєстрі під номером 347, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № GP-5417418 від 12.11.2013 року на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в загальній сумі 26665 грн. 25 коп.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 26655 грн. 25 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 739 грн. 34 коп.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5960 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол