Ухвала

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 461/104/21

провадження № 61-2701ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання договору частково недійсним, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про визнання договору частково недійсним, зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що 13 листопада 2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено Генеральний кредитний договір № ГКД.668661.1, згідно з яким їй було надано відновлювану кредитну лінію з максимальною сумою заборгованості 300 000,00 грн на строк 120 місяців. Відповідно п. 1.4.1 договору та паспорта споживчого кредиту, процентна ставка на момент підписання договору становить 19,5% річних та може бути збільшена до 90% річних. Відповідно до п. 1.19. договору за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, банк має право нарахувати пеню за кожен день прострочення на прострочену суму (траншу, процентів за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - у випадку прострочення на строк від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - у випадку прострочення оплати у період, починаючи з 61 календарного дня по день погашення заборгованості за цим договором. Відповідно до п. 1.20. договору у разі неподання позичальником до банку документів відповідно до п.1.18. або невиконання додаткової письмової вимоги банку, протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги, щодо підтвердження доходів, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 500,00 грн. Зазначає, що після укладення кредитного договору стало відомо, що встановлені банком дані пункти у кредитному договорі є несправедливими умовами договору, а тому просить визнати недійсним пункт 1.4.1., 1.19. та пункт 1.20. Генерального кредитного договору № ГКД.668661.1, укладеного між нею ( ОСОБА_1 ) та AT «Ідея Банк» 13 листопада 2018 року; зобов`язати AT «Ідея Банк» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.4.1., 1.19. та пункт 1.20. Генерального кредитного договору № ГКД.668661.1, укладеного між ОСОБА_1 та AT «Ідея Банк від 13 листопада 2018 року; зобов`язано AT «Ідея Банк» здійснити перерахунок суми заборгованості за зазначеним кредитним договором. Проведено розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2021 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» про визнання недійсними пунктів 1.4.1., 1.19. та 1.20. Генерального кредитного договору № ГКД.668661.1, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» 13 листопада 2018 року; зобов`язання відповідача перерахувати ОСОБА_1 суму заборгованості за зазначеним кредитним договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

23 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв'язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, в якій заявник просить скасувати постанову судуапеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є вимоги про захист прав споживача банківських послуг шляхом визнання договору частково недійсним та зобов`язання здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором.

Отже, справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання договору частково недійсним, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко