Дата документу 23.01.2023Справа № 554/9639/22
Провадження № 2/554/1388/2023
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2022р. м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря Сорока Ю.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до філії «ВГМК» АТ «ОГХК» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

12.09.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м.Полтави із позовом до філії «ВГМК» АТ «ОГХК» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, де просив суд визнати протиправною бездіяльність філії ВГМК "АТ ОГХК" щодо не нарахування та виплати військовослужбовцю ОСОБА_1 середнього заробітку починаючи з 19 липня 2022 року. Зобов`язати філію "ВГМК АТ ОГХК" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з 19 липня 2022 року по момент фактичного виконання рішення на банківські реквізити позивача, що додаються. Зобов`язати філію ВГМК АТ ОГХК нараховувати та виплачувати середній заробіток ОСОБА_1 до моменту фактичного припинення військової служби на підставі ч.3 ст.119 Кодексу Законів про Працю України в редакції, що діяла станом на 17 липня 2022 року. Грошові кошти перерахувати на банківські реквізити позивача, що додаються.

В обгрунутвання позову вказував, що 03 жовтня 2016 року він був працевлаштований на Філію «ВГМК» ДП «ОГХК» на посаду юрисконсульта 2 категорії юридичного відділу. 01 серпня 2017 року був переведений на посаду інженера (з правових питань) 2 категорії відділу економічної безпеки. 23 квітня 2019 року був призваний на строкову військову службу до лав Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ). 23 липня 2019 року ним було укладено контракт про проходження військової служби, строком на 3 роки. 25 березня 2021 року було переведено на посаду інженера (з правових питань) 2 категорії управління безпеки. 08 травня 2021 року було призначено на посаду юрисконсульта родів військ і служби військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ). Внаслідок цього ним було укладено контракт строком на 5 (п`ять) років з 30 квітня 2021 року по 30 квітня 2026 року. 30.06.2021 року філією було видано наказ згідно якого філія взяла на себе зобов`язання у відповідності до чинного законодавства зберігати за ним місце роботи та середній заробіток. Відтак зважаючи на викладене між філією та ним виникли триваючі правовідносини врегульовані ст.. 119 Кодексів законів про працю. Сплачувався середній заробіток у розмірі, що визначений постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». 21.07.2022 року, ним було направлено лист на філію щодо повідомлення про те, що триваючі правовідносини, які врегульовано ч.3 ст. 119 КЗпП України в частині виплати середнього заробітку виникли до моменту прийняття Закону України №2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових законів» відповідь на який ним отримано не було. 05 серпня 2022 року йому було перераховано другу частину заробітної плати за липень місяць 2022 року. Відповідно, до інформації з онлайн - банкінгу «Приват24» йому було перераховану значно меншу суму ніж нараховувалась попередні місяці, починаючи з квітня 2019 року, а саме 2542 грн. (раніше це було від 6 до 8 тис. гривень). На підставі цього ним 05.08.2022 року було направлено листа на філію із запитом стосовно нарахування значно меншої суми грошових коштів. В подальшому грошові кошти ним не отримувались. В подальшому ним було отримано відповідь від філії, в якій йому було повідомлено, що філія припинила нараховувати та виплачувати середній заробіток у зв`язку із внесенням змін до частини 3 ст. 119 КЗпП України. Разом з тим йому було надіслано витяг з наказу начальника філії «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам філії прийнятим на військову службу за контрактом», в якому п. 1.13 зазначено, що ОСОБА_1 припиняється виплата середнього заробітку. Не погодившись із цим, він вимушений звернутись до суду за захистом та поновленням своїх прав.

Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 12.09.2022 року відкрито провадження у справі.

07.12.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де останні просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в обгрунутвання відзиву вказували, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності протиправної бездіяльності відповідача, як і не надав жодних достатніх та допустимих доказів щодо обов`язку відповідача нараховувати та виплачувати відповідачеві середній заробіток з 19.07.2022 року до моменту фактичного припинення ним військової служби на підставі ч. 3 ст. ст. 119 Кодексу Законів про працю України в редакції, що діяла станом на 17.07.2022 року.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до філії «ВГМК» AT «ОГХК» на посаду юрисконсульта 2 категорії юридичного відділу. 01 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 був переведений на посаду інженера 2 категорії (3 правових питань) відділу економічної безпеки філії «ВГМК» АТ «ОГХК». 24 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 був призваний на строкову службу зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. 25 березня 2021 року позива ОСОБА_1 переведений на посаду інженера 2 категорії (з правових питань) управління безпеки. 30 червня 2021 року філією «ВГМК АТ «ОГХК» видано наказ № 466к/тр, згідно якого за позивачем продовжувалось зберігання місця роботи, посади і середнього заробітку. 19.07.2022 року філією «ВГМК» АТ «ОГХК» видано наказ № 549/к/тр, яким припинено нарахування та виплату середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1X.

Так, в зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 No2352-IX Наказом філії від 19.07.2022 року № 549/к/тр припинено нарахування і виплату середнього заробітку

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №62232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1X внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу Законів про працю України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізацій, на особливий період, військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 р., набрав чинності 19.07.2022 р. , отже саме з 19.07.2022 р. ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в такій редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу. військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підриємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1X був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року No5-p/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства.

Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю».

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави, та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІX є чинним та обов 'язковим до виконання.

Безпідставними є посилання позивача на те, що закони та нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін, а також про те, що оскільки він прийнятий на військову службу за контрактом в момент дії попередньої редакції ч.3 ст. 119 КЗпП, то й його правовідносини повинні тривати згідно тієї редакції аж до моменту їх остаточного припинення.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 N2352-1X не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за Позивачем середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набрання чинності цим Законом, тобто середній заробіток повинен виплачуватися Позивачу по 18.07.2022 включно та з урахуванням вимог статі 115 Кодексу законів про працю України.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 01 липня 2022 року № 2352 не визначено особливостей застосування норми ч.3 ст. 119 Кодексу Законів про працю України, тож з дня набрання чинності Закону, а саме з 19 липня 2022 року, за мобілізованими працівниками зберігається лише робоче місце і посада.

Таким чином, відповідачем виконано вимоги діючого законодавства та абсолютно правомірно та законно припинено нарахування та виплату заробітної плати позивачу починаючи з 19.07.2022 року.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності протиправної бездіяльності відповідача, як і не надано достатніх та допустимих доказів щодо обов`язку відповідача нараховувати та виплачувати відповідачеві середній заробіток з 19.07.2022 року до моменту фактичного припинення ним військової служби на підставі ч. 3 ст. ст. 119 Кодексу Законів про працю України в редакції, що діяла станом на 17.07.2022 року.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням обставин встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд робить висновок про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, ч. 4 ст. 82, ст.ст. 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до філії «Вільногірського гірничо-металургійного комбінату» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30 -денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення у той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Суддя : В.М.Бугрій