ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2743/22
Провадження № 2/210/177/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 лютого 2023 року
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Чайкіної О.В., секретаря судового засідання Степаненко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя та визнання права власності одного з подружжя та визнання права власності в порядку спадкоємства за заповітом, -
Короткий зміст позовної заяви
До суду 05 вересня 2022 року звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя та визнання права власності одного з подружжя та визнання права власності в порядку спадкоємства за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10.04.1998 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , який було зареєстровано відділом РАГСу Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №125. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя чоловік позивача склав заповіт від 21.11. 2017 року, яким заповідав їй належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач 20. 05. 2022 року звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопської І. С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка.
20. 05. 2022 року позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій зазначено, що її чоловік був членом ЖБК «Восток-23», пайові внески за квартиру сплачувались ним під час шлюбу з колишньою дружиною - ОСОБА_2 , тому склад спадкового майна встановити неможливо.
Відповідно до актових записів Державного реєстру актів цивільного стану, зроблених під час перевірки нотаріусом Переколською І. С., встановлено що чоловік позивача перебував в шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_2 з 1970 по 1984 рік.
24 жовтня 1974 року чоловік позивача став членом Житлово-будівельного кооперативу «Восток-23» і отримав ордер №2024 на заняття квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки Голови ЖБК «Восток-23» пайові внески за квартиру були сплачені ним в повному обсязі з жовтня 1974 по березень 1989 року. Після повної сплати пайових внесків 03 листопада 1993 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю її чоловіка, і вона має право на визнання за нею права власності на вказану квартиру у порядку спадкування.
Крім того, відповідачка ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_3 38 років (тридцять вісім років) не зверталася до суду з жодною вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя чи виплати їй грошової компенсації щодо її частки в паєнагромадженні бо добре знала, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти, отримані ЇЇ чоловіком на той час ОСОБА_3 в дар від його батьків, тобто ці кошти були його особистою приватною власністю.
На підставі викладеного позивач зазначає, що спірна квартира є особистою приватною власністю її померлого чоловіка, ОСОБА_3 і вона має право на визнання права власності на квартиру в порядку спадкоємства за заповітом, тому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкоємства за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 .
Аргументи учасників справи
Позивачем подано клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та рекомендованою кореспонденцією. Відзив на позовну заяву відповідач не надала.
Представник Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без участі представника.
Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопськопська І.С. на виконання ухвали суду від 30 січня 2023 року надала належним чином завірену копію спадкової справи № 72/2021, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 10 квітня 1998 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10.04.1998року, актовий запис №125 (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 10.07.2021 року виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Інгулецькому та Металургійному районах у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.10).
Крім того, судом встановлено, що до шлюбу з позивачем ОСОБА_1 померлий ОСОБА_3 був одружений з ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 , був зареєстрований 24.01.1970 року Дзержинським відділом загс м. Кривого Рогу, актовий запис №120, що підтверджується Витягом з реєстру актів цивільного стану громадян (Спадкова справа № 72/2021).
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) розірвано 20 лютого 1984 року, про що в книзі реєстрів актів про розірвання шлюбу зроблено запис №89 (а.с.17).
За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 21. 11. 2017 р., яким заповідав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині - позивачці по справі, ОСОБА_1 . Заповіт складено в присутності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциної Н.В. (а.с.11,12)..
Позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Перекопської І. С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , але 20. 05. 2022 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій зазначено, що її чоловік ОСОБА_3 був членом ЖБК «Восток-23», пайові внески за квартиру сплачувались ним під час шлюбу з колишньою дружиною - ОСОБА_2 , тому склад спадкового майна встановити неможливо (а.с.35-36).
24 жовтня 1974 року ОСОБА_3 став членом Житлово-будівельного кооперативу «Восток-23» що підтверджується ордером за №2024 від 24.10.1974року на заняття квартири АДРЕСА_1 (а.с.14,15).
Згідно відповіді Голови ЖБК «Восток-23» пайові внески за квартиру по АДРЕСА_4 були сплачені ОСОБА_3 в повному обсязі з жовтня 1974 року по березень 1989 року (а.с.18 та спадкова справа №72/2021).
Згідно свідоцтва на право особистої власності на будову від 03.11.1993 року, ОСОБА_3 отримав від Житлово-будівельного кооперативу «Восток-23» 3-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_4 (а.с.13).
Зазначена квартира складається з трьох кімнат. Окрім ОСОБА_3 в ордері також зазначені ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_6 (а.с.14 зворот).
Тобто за період шлюбу з ОСОБА_2 внески за квартиру були сплачені не в повному обсязі, а тому на час розірвання шлюбу з відповідачкою спірна квартира ще була власністю ЖБК «Восток-23».
На момент розірвання шлюбу, а саме 20 лютого 1984 року право власності на квартиру не було оформлено, отже спірна квартира не була об`єктом спільної власності між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Судом також встановлено, що за життя ОСОБА_3 не однократно складав заповіти на ОСОБА_1 , а саме: 18 грудня 2000року, 11 вересня 2008 року та 21 листопада 2017 року. Крім того, 26 липня 1996 року ОСОБА_3 склав заповіт та заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (спадкова справа72/2021).
Крім того, на час смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала за адресою по АДРЕСА_4 разом із ОСОБА_3 (а.с.5-7,18).
Мотивувальна частина
Позиція суду та застосовані норми права
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.
На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
За правилами частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 1277 ЦК України).
Судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 залишився заповіт, який посвідчений 21 листопада 2017 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 1394 (а.с.11,12).
Згідно заповіту заповідач заповів все належне йому на праві приватної власності майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
Позивач ОСОБА_1 , 20.05.2022 року звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопської І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої було відкрито спадкову справу № 27/2021 - у нотаріуса, № у Спадковому реєстрі 66215643, а саме квартири за адресою АДРЕСА_4 .
Згідно матеріалів спадкової справи із заявою прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулася лише позивач ОСОБА_1 , яка є дружиною спадкодавця ОСОБА_3 . Інші спадкоємців не встановлено.
Відповідно до копії паспорту а також відомостей Відділу реєстрації проживання громадян, позивач ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаній квартирі за адресою АДРЕСА_4 , на час смерті її чоловіка ОСОБА_3 та на теперішній час.
Відповідач, ОСОБА_2 , згідно матеріалів справи на день смерті спадкодавця не проживала та не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , тобто спадщину в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України не прийняла (а.с.18).
ОСОБА_2 не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України) протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, як і не подала заяву про відмову від прийняття спадщини.
Оскільки право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, другий спадкоємець за законом - відповідач ОСОБА_2 вважається такою, що не прийняла спадщину, а її частка у спадщині перейшла спадкоємцям за законом в силу частини 2 статті 1223 ЦК України.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З матеріалів справи встановлено, що єдиним спадкоємцем за законом та заповітом, який прийняв спадщину відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України та частини 1 статті 1269 ЦК України є дружина спадкодавця - позивач ОСОБА_1 .
Суд враховує, що акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками, а саме односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця. Факт прийняття спадщини одним із спадкоємців породжує правові наслідки лише безпосередньо для даної особи і жодним чином не впливає на юридичне положення інших спадкоємців. Риса універсальності прийняття спадщини стосується не лише прийняття спадщини за однією підставою - за заповітом або за законом, але також поширюється і на випадки закликання спадкоємця до спадкування одночасно і за заповітом, і за законом (в тому числі в порядку спадкової трансмісії). Якщо спадкоємець здійснює волевиявлення щодо прийняття спадкового майна, залишеного на його користь за заповітом, це означає, що до нього автоматично переходить також спадщина за законом. Для придбання права на таку спадщину він не повинен її приймати яким-небудь особливим актом.
Таким чином ОСОБА_1 має право на спадщину і за заповітом і за законом, як дружина спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також слід зазначити, що приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. 20 травня 2022 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на підставі статті 49 Закону України «Про нотаріат». Постанова мотивована тим, що ОСОБА_3 був членом Житлово-Будівельного кооперативу «ВОСТОК-23» з 24 жовтня 1974 року, пайові внески сплачені ним в повному обсязі з жовтня 1974 по березень 1989року. Тобто пайові внески сплачувались спадкодавцем під час зареєстрованого шлюбу з колишньою дружиною ОСОБА_2 . Нотаріусом було з`ясовано, що колишня дружина спадкодавця є живою, мешкає в іншій державі, відмовляється надсилати нотаріусу будь-які документи, але в усній формі заявляє про те, що має право на частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Саме з цих підстав нотаріус не має можливості встановити склад спадкового майна (а.с.35-36).
Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.14, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу.
Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України)
Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що спадкоємцем за заповітом є позивач ОСОБА_1 . Зокрема, непрацездатних спадкоємців за законом, а саме: малолітніх, неповнолітніх, повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, непрацездатних вдови ( вдівця) та непрацездатних батьків судом не встановлено. Зокрема, той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.
Стаття 15 закону України "Про власність", який був чинний на дату набуття права власності спадкодавцем визначав наступні умови набуття громадянином у власність квартири та іншого майна : Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Стаття 16 цього ж закону передбача, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України
За матеріалами справи встановлено, що ордер на спірну квартиру померлий ОСОБА_3 отримав 24.10.1974року під час шлюбу з ОСОБА_2 ..В той же час, квартиру ОСОБА_3 отримав, оскільки був членом ЖБК «ВОСТОК-23», та пайові внески сплачені ним були в повному обсязі з жовтня 1974року по березень 1989 року. Шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 20 лютого 1984 року.
Право власності на квартиру ОСОБА_3 набув після повної сплати пайових внесків, а саме 03 листопада 1993 року, тобто майже через 10 років після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .
Отримання ордеру на квартиру по АДРЕСА_4 ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 не свідчить про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
За правилами статті 22 КЗпШС (чинний на момент набуття права власності на квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірне майно не придбано в шлюбі а отримано ОСОБА_3 як члена ЖБК «ВОСТОК-23» і саме ним були сплачені пайові внески за спірне майно протягом шлюбу з ОСОБА_2 та після розірвання шлюб, тому спірна квартира належала померлому ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, про що свідчить і відповідно свідоцтво.
Крім того, за час життя, ОСОБА_3 заповів квартиру по АДРЕСА_4 своїй дружині ОСОБА_1 , з якою був одружений з 10 квітня 1998 року (а.с.9,11,12).
Враховуючи вищевикладені обставини справи та встановивши що трьохкімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , була отримана ОСОБА_3 як члена ЖБК «Восток-23» під час сумісного шлюбу з ОСОБА_2 , проте остаточні внески за квартиру сплачені вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та за час життя ОСОБА_3 складено заповіт на ОСОБА_1 , яка була дружиною ОСОБА_3 на час його смерті, суд відповідно до СК України приходить до висновку, що спадковим майном після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є саме спірна квартира за адресою: АДРЕСА_4 .
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору позивач має достатні правові підстави на визнання за нею права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки дане нерухоме майно є складовою спадкової маси спадкодавця, що на момент смерті належало йому на праві власності, а тому встановивши факт належності спадкодавцю на праві власності спірної нерухомості, ураховуючи неприйняття спадщини другого із спадкоємців за законом, суд вважає за можливе визнати за позивачем як спадкоємцем першої черги за законом та заповітом право власності на трьохкімнатну квартиру у порядку спадкування після смерті її чоловіка.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та за Позивачем має бути визнано право власності на трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , у порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Саме такий спосіб захисту є ефективним, адже визнання права власності за померлим не передбачено.
Щодо судових витрат
Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 11, 335, 376, 392, 1216-1218, 1223, 1261, 1266, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 1-13, 77-83, 89, 95, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя та визнання права власності одного з подружжя та визнання права власності в порядку спадкоємства за заповітом задовольнити .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 , право власності трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , у порядку спадкування за заповітом та за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 , сплачений судовий збір у розмірі 3 420,66 грн. (три тисячі чотириста двадцять гривень шістдесят шість копійок).
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 08 березня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ( АДРЕСА_5 );

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (остання відома адреса: АДРЕСА_5 ).

Суддя: О. В. Чайкіна