Єдиний унікальний номер 725/2117/23
Номер провадження 4-с/725/4/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2023 року м. Чернівці

Суддя Першотравневого районного суду м. Чернівці Федіна А.В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, на постанову Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року адвокат Атаманюк В.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з вище вказаною скаргою в обґрунтування якої посилався на те, що в рамках виконавчого провадження ВП №70907355 в рамках примусового виконання виконавчого листа №347/1924/20 виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці про відібрання малолітньої дитини у ОСОБА_1 та передачу її батькові ОСОБА_2 постановою державного виконавця Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 03.03.2023 року накладено на ОСОБА_1 штраф за невиконання рішення суду в сумі 1700 грн. на користь держави.

Вважає, що така постанова винесена неправомірно, з порушенням вимог закону, а тому звернувся до суду з даною скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України та просив визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Винничук О.М. при примусовому виконанні про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. від 03.03.2023 року у виконавчому провадженні №70907355.

За змістом ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положення ст. 447 ЦПК України дублюються зі змістом ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Отже, постанова державного виконавця про накладення штрафу є окремим виконавчим документом, примусове виконання якого не пов`язане із виконанням рішення суду.

За змістом ч. ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З системного аналізу вище наведених норм законодавства вбачається, що поняття штрафу, вжите у частині другій ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду виключно у тому випадку, якщо законом не встановлений інший порядок їх оскарження.

З системного аналізу положень ст. 447 ЦПК України в сукупності із вимог ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що оскарження рішення, дії або бездіяльності виконавця під час примусового виконання ним рішення цивільного суду здійснюється за правилами цивільного судочинства та із скаргою на дії чи бездіяльності виконавця щодо виконання судового рішення слід звертатись до того суду, який таке рішення ухвалив. При цьому, ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» стосується виключно виконавчих проваджень, у яких виконуються не рішення судів, а рішення інших органів. У тому числі зазначена норма стосується виконавчих проваджень, які відкрито з виконання постанов виконавця, які в силу п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчими документами.

У відповідності до правових висновків Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», які викладені зокрема у постановах від 3 квітня 2019 року у справі № 344/1016/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 160/4071/20, від 31 березня 2021 року у справі № 640/18024/20 та великої палати ВС від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, у справі № 127/9870/16-ц та у справі № 2-01575/11, від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц, від 3 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 та № 766/740/17-ц відповідно, від 29 травня 2019 року у справі № 758/8095/15-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 766/10138/17-ц, від 16жовтня 2019 року у справі № 1940/1957/18, ґрунтуються на тому, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

При цьому, суд враховує неможливість застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 14.12.2021 по справі № 2610/27695/2012 щодо принципів верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту (оскарження має відбуватися у межах однієї юрисдикції), оскільки у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від згаданого вище попереднього висновку лише в частині, що стосується оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення про стягнення аліментів.

У зв`язку із цим, не зважаючи на те, що оскаржуване рішення про накладення штрафу стосується невиконання рішення цивільного суду щодо врегулювання сімейних відносин в частині відібрання дитини та передачу її батькові, вимоги заявника про скасування постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення, з огляду на відповідні висновки Верховного Суду, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 КАC України окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Оскільки заявником оскаржується постанова про накладення штрафу на боржника, яка є окремим виконавчим документом, дана скарга не підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України.

У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

Згідно ч. 2-5 ст. 186 ЦПК України, про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді. Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6, 186, 258,260,261,272,353,354, 447 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, на постанову Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про накладення штрафу.

Роз`яснити заявнику право звернутися з аналогічними вимогами в порядку адміністративного судочинства до окружного адміністравтиного суду з дотриманням правил територіальної підсудності визначених § 3 Глави 2 Розділу І КАС України.

Копію ухвали разом з доданими матеріалами направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду в порядку визначеному главою першою розділу п`ятого ЦПК України або в той самий строк через Першотравневий районний суд в порядку передбаченому п. 15.5 розділу тринадцятого ЦПК України.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна