КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/48574/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2048/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недостовірною інформації, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною інформацію, яка міститься у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140, та зобов`язати відповідача, як орган опіки та піклування, спростувати інформацію, яка міститься у цьому висновку шляхом виготовлення нового висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з достовірною інформацією.

В обґрунтування позову зазначав, що 20 жовтня 2020 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, на якому розглядалося питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 з батьком та рідним братом ОСОБА_3 , згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі № 757/4115/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання їхнього малолітнього сина. На засіданні були прийняті рекомендації Комісії для органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 разом з матір`ю - ОСОБА_4 . Однак по факту ніякого розгляду питання не було, так як було озвучене вже наперед підготовлене рішення про рекомендацію визначити місце проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , що суперечить законним підставам, а самі рекомендації зроблені без врахування жодного з поданих позивачем доказів. 27 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією був складений висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з матір`ю - ОСОБА_4 .

На переконання позивача, недостовірною інформацією, яка викладена у висновку, є висловлювання:

- « Родина ОСОБА_1 перебуває в полі зору Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з вересня 2019 року» - ця інформація є недостовірною, оскільки родина перебувала у полі зору Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 2018 року.

- «Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки і піклування, розглянуто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини» - дана інформація є недостовірною, оскільки з урахуванням положень ст.ст. 2, 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцеві державні адміністрації не наділені повноваженнями розглядати позовні заяви.

- «Надходження до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ухвали Печерського районного суду міста Києва у цивільній справі № 757/4115/20, про що зазначається у листі Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2020 року № 105/78-1503», так як ухвала Печерського районного суду міста Києва про відкриття провадження у цивільній справі № 757/4115/20 була постановлена лише 21 жовтня 2020 року і більше того, у ній не міститься жодного посилання на те, що у справі є зустрічний позов.

- «10 березня 2020 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від ОСОБА_1 надійшла заява про визначення місця проживання малолітніх дітей. Однак перелік документів передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки і піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», останній - не надав» - дана інформація є недостовірною, оскільки згідно з листом Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 березня 2020 року № 105/78/Г-22/3, заява була повернута у зв`язку із зверненням до суду із позовом про визнання місця проживання дитини.

- «14 квітня 2020 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від ОСОБА_4 надійшла заява про надання їй консультації та долучення матеріалів до справи, а саме - витяг з реєстру судових справ про подану нею зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини» - дана інформація є недостовірною, оскільки зустрічний позов ОСОБА_4 був поданий лише у серпні 2020 року, а до цього часу не існувало жодного зустрічного позову зі сторони ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

- «10 червня 2020 року надійшло повідомлення ОСОБА_1 , в якому зазначено, що він поінформував матір щодо відпочинку дітей. Підтвердження вказаних дій, батько - ОСОБА_1 - не надав» - зазначена інформація є недостовірною з огляду на те, що жодним нормативно-правовим актом законодавства України не передбачено надання будь-кому зазначених документів.

- «14 липня 2020 року ОСОБА_4 подано заяву щодо вчинення перешкод зі сторони батька зустрічам з дітьми. 15 липня 2020 року ОСОБА_1 направлено лист-запрошення для співбесіди та запропоновано надати перелік документів для розгляду питання щодо визначення місця проживання, усунення перешкод та встановлення графіку» - ця інформація є недостовірною, оскільки він не чинить перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми, що підтверджується фотографіями, що були надані ним до Комісії і відповідачу.

- «21 липня 2020 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини, на якому були присутні батько та мати - ОСОБА_1 і ОСОБА_4 » - ця інформація є недостовірною, оскільки ніякого засідання Комісії 21 липня 2020 року не було і ОСОБА_1 у ньому не брав участі.

- «19 жовтня 2020 року батьком надані фотокартки та висновок судово-психіатричного експерта ДУ «Центра психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю» Міністерства охорони здоров`я України, який не був врахований членами комісії, у зв`язку з відсутністю дозволу на проведення експертизи другого з батьків (матері): судовий експерт - Кречик О.А. не внесений до реєстру атестованих експертів; судова справа, на підставі якого проведено судово-психіатричний висновок, а саме № 757/4115/20-ц розглядається суддею Батрин О.В., що не стосується спірного питання» - однак, дана інформація є недостовірною, оскільки судовий експерт - Кречик О.А. внесена до реєстру атестованих судових експертів, що підтверджується карткою атестованого експерта Кречик О.А. з офіційного веб-сайту rase.minjust.gov.ua. При цьому, отримання дозволу на проведення експертизи дитини від другого з батьків законодавством не передбачено.

Водночас із цим, є недостовірною інформація про розгляд цивільної справи № 757/4115/20 суддею Батрин О.В., оскільки відповідно до інформації розміщеної на офіційному веб-сайті Судової влади України справа знаходиться у провадженні судді Писанця В.А.

- «Матір`ю подано перелік документів, які спростовують інформацію, вказану у заявах батька, а саме: докази участі у вихованні та стати нею за підготовку до ЗНО, скріншоти проведення занять з англійської мови по скайпу зі старшим сином ОСОБА_3 ».

Вказував, що зазначені докази жодним чином не спростовують інформацію зазначену ОСОБА_1 у наданих до Комісії заявах і листах. Крім того, ця інформація взагалі не стосується питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , а відноситься до старшого сина ОСОБА_3 . Отже, так як зазначена інформація не стосується малолітнього ОСОБА_2 , то по відношенню до питання, яке вирішено відповідачем, вона є недостовірною.

- «З метою перевірки фактів, викладених у заяві (заява ОСОБА_4 від 24 вересня 2020 року), з`ясування ситуації, що склалася - відповідно до Порядку взаємодій суб`єктів, які здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству і насильству за ознакою статі - 25 вересня 2019 року здійснено спільні відвідування вказаної родини представниками Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації і Печерського районного центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді. Під час відвідування, з учасниками конфлікту проведено відповідну профілактичну бесіду, а також роз`яснено права та обов`язки і запропоновано отримання соціальних послуг у Печерському районному центрі соціальних служб для сім`ї дітей та молоді врегулювання конфлікту, який існує між дорослими особами».

Однак, дана інформація є недостовірною, оскільки під час візиту співробітника Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Печерського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 25 вересня 2020 року ніяка співбесіда не проводилась, тим більше, що під нас візиту ОСОБА_4 взагалі була відсутня, що засвідчується актом обстеження, який складений 25 вересня 2020 року під час вказаного візиту.

- «22 вересня 2020 року ОСОБА_1 на підтвердження щодо поданої позовної заяви до Печерського районного суду в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним і скасування розпорядження від 04 вересня 2020 року № 444 «Про визначення участі у вихованні малолітньої дитини» та визначення способу участі у вихованні дитини» -ця інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 особисто повідомив відповідача про оскарження до суду зазначеного розпорядження ще 14 і 18 вересня 2020 року (а.с. 3-6).

У відзиві на позовну заяву заступник голови Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Невмержицький А. просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказував, що висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом місцевої дії та має лише рекомендаційний характер. Твердження позивача про недостовірну інформацію, вказану у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2020 року, надання позивачем доказів неправдивої інформації та його відповідності/невідповідності інтересам дитини - має відбуватися у межах розгляду справи № 757/4115/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини (а.с. 107-109).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недостовірною інформації залишено без задоволення (а.с. 117-127).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги (а.с. 129-131).

На обґрунтування скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно та неправильно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, а також порушено норми матеріального та процесуального права. Вказував, що суд не оцінив жодного доказу, наданого позивачем, на підтвердження недостовірності інформації, яка міститься у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140. Вказана у висновку інформація є недостовірною, порушує його особисте немайнове право на сім'ю та проживання з сином, а також повністю суперечить інтересам та правам дітей. Ця недостовірна інформація поширена, тобто повідомлена в офіційному документі, який використовується не однією особою, надана суду та вводить суд в оману щодо його репутації, як батька.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник голови Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Невмержицький А. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі (а.с. 158-161).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Представник відповідача Печерської районної в м. Києві державної адміністрації до судуне прибув,про часта місцерозгляду справи відповідач був сповіщений повідомленням на зазначену ним адресу, повідомлення отримано уповноваженою особою, тобто належним чином, про що у справі є докази (а.с. 155-157).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, на засіданні комісії проведено розгляд питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийнято відповідне рішення.

27 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією підготовлено висновок № 105/01-2091/В-140, згідно з яким враховуючи всі обставини справи, зокрема, вік та стан здоров`я дитини, бажання дитини, ставлення до кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, дослідивши надані сторонами докази, керуючись чинним законодавством України, заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 20 жовтня 2020 року, та діючи в інтересах малолітньої дитини, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю - ОСОБА_4 (а.с. 36-39).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Частиною 5 ст. 277 ЦК України передбачено, що якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. 2 та 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

З огляду на положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач просив визнати недостовірною інформацію, яка міститься у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140, та зобов`язати відповідача, як орган опіки та піклування, спростувати інформацію, яка міститься у цьому висновку шляхом виготовлення нового висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з достовірною інформацією. У вказаному висновку Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю - ОСОБА_4 (а.с. 36-39).

На обґрунтування заявлених вимог позивач, серед іншого, зазначав, що розгляду питання на Комісії 20 жовтня 2020 року не було, а Комісія протиправно не врахувала жодного із наданих позивачем доказів, діяла всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. 83 Закону України «Про державну службу», п. 72 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 24 вересня 2008 року № 886, ст.ст. 161-162 СК України (а.с. 36-39).

За змістом ч. 1, 2 ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України).

Згідно з ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як встановлено судом, у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває на розгляді справа № 757/4115/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служби у справах дітей Борщагівської територіальної громади, про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, та за об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні дитини (а.с. 41).

Рішення у справі № 757/4115/20-ц на час розгляду справи апеляційним судом не ухвалено.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

У цій справі позивач не довів наявності окремого спору, порушення його немайнових прав, як і факту поширення відповідачем інформації яку позивач вважав недостовірною, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення свого охоронюваного законом права або інтересу, які підлягають захисту в порядку ст. 277 ЦК України, у зв`язку з цим позов не підлягає задоволенню.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення районного суду не підлягає скасуванню.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 24 березня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова