Справа № 496/3851/21
Провадження № 2/496/210/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Бондаренко Л.П.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним правочину,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним правочин, а саме заяву про відмову від прийняття спадщини, засвідчену ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області від 19.12.2014 року, зареєстровано в реєстрі за №794, що залишилась після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь онука спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та присадибної земельної ділянки за вказаною адресою. Позивач, як спадкоємець першої черги, після смерті матері, відмовилася від права прийняття спадщини на все майно, що залишилося, на користь свого сина ОСОБА_6 . Другий син позивачки, відповідач по справі - ОСОБА_7 запропонував їй звернутися до приватного нотаріуса Біляївського нотаріального округу Одеської області, який заходиться в с. Усатове Біляївського району з приводу оформлення відмови від спадщини, повідомивши останню, що сам все оформить.

Позивач, будучи хворою людиною, яка самостійно погано пересувається та має поганий зір, погодилася на те, щоб ОСОБА_2 відвіз її до приватного нотаріуса та допоміг їй з приводу оформлення відмови від спадщини на користь його брата - ОСОБА_6 . Відповідач на своєму автомобілі відвіз позивача до приватного нотаріуса Підгірняк О.А. в АДРЕСА_2 , при цьому взявши її паспорт та паспорт ОСОБА_6 , зайшов у кабінет до приватного нотаріуса, сама позивач залишилася в автомобілі. Через деякий час ОСОБА_2 та приватний нотаріус підійшли до автомобілю, в якому знаходилася позивач, та ОСОБА_4 попросила ОСОБА_3 поставити підпис у документі, вказавши пальцем місце підпису, при цьому не зачитавши позивачці зміст документу, а лише пояснила, що це відмова від спадщини на користь ОСОБА_6 , яка в подальшому буде надіслана до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області. Позивач довірилася своєму сину та приватному нотаріусу та поставила підпис у необхідному місці. ІНФОРМАЦІЯ_3 син позивачки - ОСОБА_6 помер. Після його смерті позивач виявила бажання прийняти спадщину, від якої відмовилася у 2014 році, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 . В подальшому, ОСОБА_3 звернулася до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори з проханням повідомити про прийняття спадщини ОСОБА_6 , на користь якого остання оформляла відмову від спадщини. 16.07.2021 року державним нотаріусом було повідомлено позивачку про те, що нею було подано заяву про відмову від спадщини, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А. 19.12.2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 794, що залишилася після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , який подав заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, тільки лише після отримання листа державного нотаріусу позивачці стало відомо, що її сином - ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Підгірняк О.А. заведено її в оману та обмануто, оформивши відмову не на користь сина - ОСОБА_6 , а на користь сина - ОСОБА_2 . Враховуючи викладені обставини, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив задовольнити.

Представник Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності.

Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 18.01.2023 року закрито провадження у цивільній справі №496/3851/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним правочину, в частині позовних вимог відносно приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що не є родичкою позивачки, але проживала з нею, оскільки винаймала кімнату в оренду в її будинку. ОСОБА_3 завжди говорила, що усю спадщину хоче залишити своєму сину ОСОБА_9 . Позивач, разом зі своїм сином ОСОБА_2 , поїхали до приватного нотаріуса з метою написання позивачем відмови від спадщини на користь сина ОСОБА_10 . Свідок бачила, як ОСОБА_3 брала паспорт та ідентифікаційний код перед поїздкою до приватного нотаріуса. Свідок зазначила, що позивач не ходить, є хворою людиною.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що на теперішній час проживає разом з ОСОБА_3 , винаймає в оренду кімнату в її будинку. Жодних родинних відносин у свідка та позивачки немає, однак остання доглядає ОСОБА_3 . В 2014 році позивач вже мала поганий зір, тому попросила свідка, щоб вони поїхали разом, з ОСОБА_2 до приватного нотаріуса з метою написання відмови від спадщини на користь сина ОСОБА_6 ОСОБА_3 віддала приватному нотаріусу паспорт сина - ОСОБА_6 . Пізніше, підійшла до автомобілю, в якому знаходилася позивач, приватний нотаріус Підгірняк О.А. і зазначила, що їй треба підписати заяву. Позивач підписала заяву у тому місці, де показала приватний нотаріус. При цьому, ОСОБА_4 зміст заяви не прочитала вголос і нічого не роз`яснила. Пізніше ОСОБА_3 дізналася, що спадщину оформив інший син - ОСОБА_2 .

Дослідивши зміст позовної заяви, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.08.2005 року, пенсія призначена довічно.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис - 106.

Згідно свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_3 , виданого 05.07.1974 року Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, ОСОБА_12 визнаний батьком дитини - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.09.1981 року ОСОБА_13 одружилася з ОСОБА_15 та змінила прізвище з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_17 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис - 42.

ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками є ОСОБА_15 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданого Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис - 48.

Чоловік позивачки - ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданого виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис - 27.

Мати позивачки - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис - 761.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис - 6287.

Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , що підтверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно, видане КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 19.09.2005 року.

Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №295670, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, площею 0.060 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Листом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області №2075/02-14 від 16.07.2021 року повідомлено ОСОБА_3 про те, що нею подано заяву про відмову від спадщини, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А. 19.12.2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 794, що залишилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь онука спадкодавця - ОСОБА_2 , який подав заяву про прийняття спадщини. Відомості про прийняття спадщини іншими особами в спадковій справі відсутня.

З матеріалів спадкової справи № 675/2014, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що 19.12.2014 року ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А. з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті бабусі - ОСОБА_5 .

Крім того, наявна письмова заява ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Підгірняк О.А. 19.12.2014 року, з якої вбачається, що позивач відмовилася від прийняття спадщини, що залишилася після смерті матері - ОСОБА_5 , на користь свого сина, онука спадкодавця - ОСОБА_2 .

Спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована у спадковому реєстрі, що підтверджується інформаційними довідками з нього № 39257358 та № 39257333, виданими 23.12.2014 року.

Листом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області № 4274/02-14 від 24.12.2014 року, повідомлено ОСОБА_2 про те, що йому необхідно надати до вказаної установи свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , довідку про останнє місце проживання померлої, довідку по формі №1, хто був прописаний з померлою, оригінал заповіту (якщо існує), його паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, документи, що підтверджують родинні відносини, у зв`язку з написанням відповідачем заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області №4275/02-14 від 24.12.2014 року, повідомлено ОСОБА_3 про те, що їй необхідно надати до вказаної установи паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, документи, що підтверджують родинні відносини, у зв`язку з написанням нею заяви про відмову від спадщини після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.06.2021 року ОСОБА_3 зверталася до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. з заявою, в якій просила повідомити, чи прийняв спадщину ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі відмови позивача від спадщини на його користь. При цьому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, тому казана інформація необхідна їй для подальшого звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього.

На запит ОСОБА_3 про надання інформації по спадковій справі №675/2014, відкритої до майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області листом № 1941/02-14 від 08.07.2021 року повідомила позивача про те, що запитувана інформація не може бути надана, оскільки запитувані відомості містять нотаріальну таємницю, тому ОСОБА_3 має право особисто прибути до вказаної установи для ознайомлення з матеріалами спадкової справи.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст.ст. 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. (Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20.01.2021 року у справі № 522/24005/17.)

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 4, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваними є правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст.223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 5 зазначеної Постанови Верховний Суд України роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Пунктом 19 цієї Постанови судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з п. 20 вказаної Постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. (Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16ц (провадження № 14260цс19).

Аналіз ст.ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15.12.2013 року у справі №694цс13, від 21.09.2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №6139392св18) виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Згідно з 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №6128810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Так, в матеріалах судової справи є письмова заява відповідача - ОСОБА_2 , в якій він зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3 визнає повністю, що також ним було підтверджено у судовому засіданні.

При цьому відповідач пояснив, що під час надання документів приватному нотаріусу Підгірняк О.А. для оформлення відмови від спадщини ОСОБА_3 , дійсно замінив паспорт ОСОБА_6 на свій.

Крім того, відповідач підтвердив той факт, що відвіз фактично сліпу мати, до нотріуса, з машини вона не виходила, оскільки має має велику вагу і не може ходити, нотаріус винесла документи до машини, а остання не бачила, які документи підписує. Крім того, приватний нотаріус вголос не зачитувала зміст заяви, тому ОСОБА_3 підписала заяву у зазначеному місці, не знаючи її зміст.

Також, відповідач повідомив суд, що дійсно ввів позивача в оману під час складання заяви про відмову від спадщини, визнав свою провину.

Враховуючи вищевикладені положення діючого законодавства, визнання відповідачем позову та підтвердження ним того, що на момент підписання заяви про відмову від спадщини, він дійсно ввів позивача в оману, шляхом заміни паспорту ОСОБА_6 на свій, тому остання, внаслідок наявних вад зору, не бачила зміст заяви та не знала на користь кого відмовляється від спадщини - є підставою для задоволення позову.

Окрім того, зважаючи на те, що судом встановлено, що позивач дійсно є людиною похилого віку з вадами зору, та те, що в момент підписання заяви про відмову від спадщини, приватним нотаріусом не було прочитано її зміст в голос, що підтвердили зокрема свідки та відповідач, суд вважає доведеним твердження позивача про те, що вона дійсно не знала зміст підписаної нею заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Позивачем доведено та надано належні та допустимі докази того, що оскаржуваний правочин вчинявся під впливом обману з боку відповідача, що позивач дійсно не бачила та не знала зміст заяви, яку підписувала, що вплинуло на волевиявлення останньої, тобто нею було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог.

Таким чином, укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину, відповідача у справі, і був вчинений під впливом обману, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Тому, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач довела належними доказами, як це передбачено ст.ст. 77, 81 ЦПК України, факт обману з боку відповідача під час підписання нею заяви про відмову від спадщини, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 76-79, 80, 81, 90, 258, 259, 263-265, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, 230, 261 ЦК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним правочину - задовольнити.

Визнати не дійсним заяву про відмову від прийняття спадщини, засвідчену Підгірняк Оленою Анатоліївною, приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області від 19.12.2014 року, зареєстровано в реєстрі за №794, що залишилась після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь онука спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 03.02.2023 року.

Суддя М.Л. Пасечник