Справа № 369/6318/22
Провадження № 2/369/1641/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

секретаря Смушко К.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору, -

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2013 року та мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2014 року народження, та ОСОБА_6 , 2018 року народження. 24 березня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок був побудований ним ще до шлюбу з відповідачкою за його власні кошти. Він самостійно здійснював значну частину будівельних робіт, планування кімнат та облаштування будинку, де і проживав останні десять років. Цей будинок становить для нього величезну немайнову цінність, з ним він пов`язував своє майбутнє та майбутнє своєї родини, тому не обдумував його дарування будь-кому.

18 квітня 2022 року відповідачка вивезла дітей за кордон без його згоди. За її повідомленням повертатись до України вона не має наміру, не має наміру повертати дітей. Він ніколи не надавав згоди на виїзд дітей за кордон. Вказав, що за час шлюбу відповідачка не працювала та не мала самостійного заробітку, він повністю забезпечував свою родину. Тому достатніх коштів на утримання дітей за кордоном відповідачка не має, до нього про допомогу не зверталась, фактично розірвала з ним всі зв`язки. Йому не відомо де знаходяться його діти, не відомо за які кошти вони проживають.

Оскільки відповідачка не має наміру повертатись до України на постійне місце проживання, відсутнє належне матеріальне забезпечення, існує реальна загроза того, що ОСОБА_4 намагатиметься відчужити будинок з метою отримання коштів для проживання за кордоном. Така ситуація створює реальну загрозу безповоротної втрати ним житлового будинку, який для нього, як для дарувальника, становить велику майнову цінність. Адже будинок може перейти у власність третіх осіб, та він і його діти втратять право на проживання в ньому.

На підставі ч.2 ст.727 ЦК України (дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність), просив суд розірвати договір дарування житлового будинку, укладений 24 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишивцем Р.В. та зареєстрованим в реєстрі за №138.

09 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом, відповідачка ОСОБА_4 вказала, що між ними дійсно був укладений договір дарування житлового будинку ще в 2015 році, який є єдиним місцем проживання її та її дітей. Тому вона не збиралась та не збирається його псувати, відчужувати, погіршувати його технічне становище, як свого, так і дітей єдиного житла. Після закінчення бойових дій на території України або раніше, у разі безпеки для дітей, вона планує повернутись разом з дітьми та проживати у даному будинку як раніш. Вважає доводи позивача вигадками та намаганням створити на неї тиск. За час спільного проживання, вона та її родина також дарували позивачу грошові кошти, за які останній купував собі елітні автомобілі, витрачав на власний розсуд. Останніми роками позивач намагався змусити продати її будинок та отримати кошти за нього, залишивши її та дітей без постійного місця проживання, погрожував насильством. Вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, а також те, що в договорі дарування відсутні будь-які посилання про цінність дарунку для позивача, відсутні будь-які її зобов`язання щодо дарунку в майбутньому.

Крім того, вважає, що позивач пропустив строки позовної давності, що складає один рік, клопотань про поновлення із зазначенням поважності причин пропуску не заявив. Просила суд відмовити в задоволенні позову, як з підстав недоведеності позовних вимог, так і через пропуск строку позовної давності.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову з підстав, вказаних у відзиві.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, договори та інші правочини (п.2 ч.2 ст.11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

При розгляді справи судом встановлено, що 27 грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15га з кадастровим номером 1:01:050:0114, яка розташована в АДРЕСА_2 .

24 травня 2011 року на засіданні архітектурно-будівної ради погоджено в частині архітектурно-планувального рішення індивідуального житлового будинку на 5 кімнат ОСОБА_1 (протокол №136/11 від 24 травня 2011 року).

Рішенням виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №90 від 31 травня 2011 року погоджено ОСОБА_1 будівництво житлового будинку загальною площею 270,01 кв.м на земельній ділянці 0,15га в АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2013 року подано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації, а саме житлового будинку загальною площею 253,9 кв.м в АДРЕСА_1 , вартість основних фондів, які приймались в експлуатацію вказано 609 360 грн.

09 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок та зареєстровував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Відповідно до ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

24 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 253,9 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Цей дар сторони оцінили в розмірі 2 762 410 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишивець Р.В.

Одночасно з даним договором укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,15га, кадастровий номер :01:050:0114 (п1.6 договору).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №309649424 від 13 вересня 2022 року право власності як на земельну ділянку, так і на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 .

Посилання позивача як на підставу розірвання договору дарування реальна загроза на відчуження будинку і як наслідок втрата ним та його дітьми місця проживання, суд оцінює критично.

За загальним правилом: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України); правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи договір дарування, сторони діяли вільно, самостійно прийняли рішення про укладення такого правочину.

Встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області.

Від спільного проживання сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В порядку ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Положеннями ст. 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Правові підстави для розірвання договору дарування дарувальником, визначені ст.727 ЦК України.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.

Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (ст. 728 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що після нападу російської федерації на Україну, збройної агресії, виїзду ОСОБА_4 за кордон разом з дітьми, у сторін склались неприязні та напружені стосунки, існують спори щодо визначення місця проживання дітей, відібрання дітей, поділу майна подружжя.

З встановлених судом обставин справи вбачається, що договір, про розірвання якого просить позивач, є договором дарування нерухомого майна, який був укладений між позивачем та відповідачем у 2015 році. Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі. В судовому засіданні сторонами визнано, що предмет договору був переданий даному відповідачу і перебуває у його володінні, тобто був виконаний. Сторони проживали там разом за час зареєстрованого шлюбу разом з своїми малолітніми дітьми. Сторонами дійсність договору не оскаржувалась і не оскаржується наразі, а отже даний правочин є дійсним і правомірним.

За своє правовою природою договір дарування передбачає безумовне його укладення та безоплатну передачу майна. Саме такі умови були визначені сторонами при укладенні спірного договору.

Суд враховує, що правочин був укладений у період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. На підтвердження своїх доводів позивач не надав належних та допустимих доказів, по суті обмежився власними поясненнями та позов ґрунтується лише на його припущеннях. Натомість відповідачка заперечувала твердження позивача про бажання відчужити будинок, вказавши, що після закінчення війни або у час, коли це буде безпечно для дітей, повернеться до країни та продовжуватиме проживати в даному будинку разом з дітьми. Відсутні докази того, що відповідачка не має матеріальної можливості утримувати дітей за кордоном, а спірний будинок єдина можливість отримання нею коштів для утримання дітей. Крім того, посилання позивача, що відповідачка не просить у нього коштів на утримання дітей, не знімає з нього обов`язку приймати участь не лише у вихованні дітей, а й матеріального утримання своїх дітей, на рівні з відповідачем.

А отже твердження позивача про те, що існує реальна загроза втрати дарунку, який має для нього велику немайнову цінність, не можуть бути прийняті до уваги суду, так як позивач не довів своїх вимог.

Питання про пропуск строку позовної давності судом не вирішується, оскільки підставою для відмови у позові є його недоведеність позивачем.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 січня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ