Справа № 453/1391/21 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/1133/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачка ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року в складі судді Брони А.Л. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

встановив:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Змінчак Л.В., звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на майно, а саме будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Про належність вказаного будинку спадкодавцю свідчить виписка з погосподарської книги села Кальне № 4 за 2001-2005 роки.

За життя ОСОБА_5 склала два заповіти від 12.08.1998 за реєстровими № 14 та № 15, згідно текстів яких 1/2 частку належного їй житлового будинку заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , а іншу 1/2 частку житлового будинку заповіла своєму сину ОСОБА_3 .

09 листопада 2007 року позивачка подала у Сколівську державну нотаріальну контору Львівської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 . На підставі цієї заяви державним нотаріусом Батлюк В.І. 22.11.2007 року було заведено спадкову справу № 339/2007.

Як на підставу свого звернення з даним позовом до суду позивачка посилається на те, що нотаріусом їй відмовлено у видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, у зв`язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно - спірний житловий будинок. Внаслідок зазначеної обставини вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідачу ОСОБА_3 було відомо про заповіт матері та про заведену спадкову справу після її смерті, однак протягом шестимісячного строку, встановленого законом для подання заяви про прийняття спадщини, він в органи нотаріату не звертався, позовної заяви про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері до суду не подавав. Внаслідок наведених обставин позивачка вважає, що оскільки відповідач не прийняв своєї частки у спадщині за заповітом після смерті матері, то таке право перейшло до неї згідно із ст. 1275 ЦК України.

Просила визнати за нею право власності на будинок садибного типу, позначений у технічному паспорті літерою «А-1», з господарською будівлею: сарай літера «Л», загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, позначений у технічному паспорті літерою «А-1», з господарською будівлею: сарай літера «Л», загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив закон, а саме ст. 1216, 1218 ЦК України. За змістом цих правових норм умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку і належність йому права власності на нерухоме майно на момент прийняття спадщини. Якщо за життя спадковдавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування.

При цьому суд першої інстанції не врахував роз`яснення, які викладені в п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», згідно яких при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникненя права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку, Інструкції та інших нормативно-правових актів. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відзиві на позов зазначено, що згідно із витягами з Погосподарських книг с. Кальне станом на 2006-2010 за домогосподарством, головою якого був ОСОБА_3 , рахувався житловий будинок, 1924 року побудови, загальною площею 65 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 . Станом на 1924 рік, матері ОСОБА_5 виповнилось 6 років, тобто вона не була та не могла буди забудовником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . Крім того ОСОБА_5 такий не купляла, в дар чи спадщину не отримала, не набула на нього права власності за рішенням суду чи на іншій підставі. Спадкодавець мала право на користування спірним житловим будинком.

У 1998 році ОСОБА_5 виїхала на постійне місце проживання до своєї дочки ОСОБА_1 в с. Буцин Старовижівського району Волинської області, де й померла.

Виходячи з обставин справи, на день смерті матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок по АДРЕСА_1 не належав їй на праві приватної власності. Відтак, право власності на зазначений будинок не входить до складу спадщини внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_5 та не перейшло в порядку спадкування до спадкоємця ОСОБА_1 , а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Звертає увагу на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки визнав право власності на вищезазначений будинок в порядку спадкування за заповітом, в той час як позивачка в позовній заяві конкретно не зазначила вид спадкування та спадкодавця, після смерті якого визнається право власності в порядку спадкування.

Також суд не врахував, що у 1984 році відповідач за власний кошт побудував господарську будівлю сарай (літ «Л»), провів воду, періодично ремонтував спірний житловий будинок та обробляв присадибну земельну ділянку.

Зазначає, що виписка з погосподарської книги 2001-2005 років, в якій зазначено, що головою домогосподарства була ОСОБА_5 , є неналежним доказом, оскільки вона не охоплюється періодом, протягом якого була відкрита спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5 .

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівськохї області від 19 квітня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із п.п. 1-5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що покійна ОСОБА_5 набула за життя право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 прийняла належну їй 1/2 частку спадкового майна спірного житлового будинку за заповітом і, внаслідок відмови ОСОБА_3 від спадщини на 1/2 спадкового майна, позивачка отримала право на спадкування цієї частки спірного житлового будинку за законом як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_5 .

Оскільки іншим способом, окрім звернення до суду, захистити своє набуте в порядку спадкування право власності на майно спадкодавця позивачка не має можливості, з метою забезпечення належної реалізації права власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 31.05.2007 року Буцінською сільською радою Старовижівського району Волинської області згідно актового запису № 7.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якого увійшов житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 склала два заповіти від 12.08.1998, посвідчені секретарем виконкому Хітарської сільської ради Сколівського району Львівської області Ковалів О.М. за реєстровими № 14 та № 15, згідно текстів яких 1/2 частку належного їй житлового будинку заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , а іншу 1/2 частку житлового будинку заповіла своєму сину ОСОБА_3 .

У встановлений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини позивачка ОСОБА_1 звернулась у Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, на підставі якої державним нотаріусом заведено спадкову справу № 339/2007 від 22.11.2007, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі.

В свою чергу ОСОБА_3 подав у Сколівську державну нотаріальну контору 27.11.2007 заяву про те, що він відмовляється від належної йому частки спадкового майна на користь своєї дочки - ОСОБА_3 .

В той же час, через відмову державного нотаріуса Батлюка В.І., викладену у листі від 14.09.2021, № 789/01-16 видати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок, позивачка ОСОБА_1 не може в позасудовому порядку належним чином юридично оформити свої спадкові права.

Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщи

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 5 ст. 1273 ЦК України).

Таким чином, після того, як відкрилася спадщина, особі, на користь якої складено заповіт, надається 6-ти місячний термін для прийняття спадщини або ж відмови від неї. Це означає, що відмовитися від спадщини за заповітом можна виключно до закінчення вищевказаного терміну. Відмова від спадщини за заповітом є повною, тобто, спадкоємець відмовляється від усього майна, передбаченого в заповіті.

Разом з тим, законодавством передбачено, що відмова від спадщини за заповітом не позбавляє особу права на спадкування за законом. Якщо особа не бажає спадкувати ні за заповітом, ні за законом, вона повинна вказати про це у заяві про відмову від спадкування.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Якщо ж заповіт складений на користь однієї особи, відмова спадкоємця від спадщини може бути виключно безадресною, в такому випадку право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Як свідчать матеріали справи, позивачка ОСОБА_6 в межах визначеного строку на прийняття спадщини звернулась у Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 339/2007 від 22.11.2007.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 прийняла належну їй 1/2 частку спадкового майна спірного житлового будинку за заповітом.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 в межах шестимісячного строку на прийняття спадщини, а саме 27.11.2007 подав заяву про відмову від прийняття спадщини (1/2 частки) за заповітом на користь своєї дочки ОСОБА_3 . Заяви, в межах загального строку прийняття спадщини, не відкликав.

З врахуванням положень статей 1273-175 ЦК України, ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, у якому не вказано інших спадкоємців, оскільки спадкодавець ОСОБА_5 склала два коремих заповіти на спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , без зазначення у таких інших спадкоємців за заповітом, не мав права відмовитися від спадкування в користь інших спадкоємців, тому його відмова могла бути виключно безадресною, відтак після його відмовити право на спадкування одрежали спадкоємці за законом першої черги.

Колегія суддів звертає увагу, що у заяві від 22.11.2007 на адресу Сколівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 вказувала про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті матері, яке складається із 1/2 житлового будинку в АДРЕСА_2 господарських будівель і спору, грошові заощадження, земельна ділянка, на які має право за заповітом, при цьому зазначала іншого спадкоємця брата ОСОБА_3 .

Таким чином, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 , а також відповідач ОСОБА_3 , в межах встановленого ст. 1270 ЦК України строку на прийняття спадщини, із заявами про прийняття спадщини за законом, як спадкоємці першої черги після смерті матері ОСОБА_5 , до нотаріуса не зверталися, відтак жоден із спадкоємців першої черги не прийняв у встановленому порядку ту частку у спадщині ОСОБА_5 , від якої відмовився ОСОБА_3 .

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов безпідставного висновку про те, що внаслідок відмови ОСОБА_3 від спадщини на 1/2 спадкового майна, позивачка ОСОБА_7 отримала право на спадкування цієї частки спірного житлового будинку за законом як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_5 , оскільки з відповідною заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом першої черги ОСОБА_1 не зверталася.

Перевіряючи доводи апелянта щодо щодо спадкового майна, яке на час смерті належало спадкодавцю ОСОБА_5 , колегія суддів виходить з такого.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Крім того, згідно із п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва.

Як зазначено у в п.3.3 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З довідки Славської селищної ради Стрийського району Львівської області № 2209 від 20.09.2021 вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 не є самочинним будівництвом, є цілком завершеним, не суперечить суспільним інтересам, не порушує права інших осіб, істотно не порушує будівельні норми і правила.

Дане домоволодіння зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адреси.

В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

З досліджених у судовому засіданні завірених витягів із погосподарських книг Хітраської сільської ради щодо домогосподарства по АДРЕСА_1 встановлено, що за первинним записом по рахунку № НОМЕР_2 за період 1991-1995 років головою господарства вказана ОСОБА_5 , інших членів господарства не зазначено, вид господарства робітничий.

Такий самий запис про голову двору ОСОБА_5 , вид господарства робітничий, відсутність інших членів господарства вказано по особовому рахунку № НОМЕР_3 за період 1996 2000 років.

В свою чергу, у записі по особову рахунку № НОМЕР_4 за період 2001-2005 років у першому стовпці проведено запис про голову двору ОСОБА_5 , однак такий запис закреслено, у другому стовпці вчинено запис власник - ОСОБА_3 , при цьому коли, ким вчинено зміни, у книзі за вказаним рахунком не зазначено.

Крім цього, у записах по особовому рахунку № НОМЕР_5 за 2006-2010 роки головою господарства зазначено ОСОБА_3 , членом господарства ОСОБА_5 , а у рядку «відмітка про членів господарства, які вибули» вказано, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п. 9 Інстуркції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 р. N 48, особові рахунки господарств в погосподарській книзі відкриваються під час закладки книг станом на 1 січня на всіх осіб, що постійно проживають на території сільської Ради. Всі записи в особових рахунках провадяться безпосередньо в господарствах.

Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи.

У всіх випадках, коли господарство ліквідується або всі члени господарства вибувають на постійне проживання за межі даної сільради, особовий рахунок таких господарств в погосподарській книзі обов`язково закривається і вказується у верхній частині особового рахунку, а також у графі 7 алфавітної книги господарств дата та причина закриття особового рахунку, одночасно перекреслюється особовий рахунок.

Номери закритих особових рахунків залишаються вільними, їх не слід надавати іншим, знову створеним господарствам.

Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в рядку "Суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із таких суспільних груп: господарство колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян одноосібників.

Суспільна група господарства визначається залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

Схожі за змістом положення про порядок ведення по господарських книгах містилися і у Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженої аказом Державного комітету статистики України від 17 липня 2000 року № 234, а також в Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року № 95.

Колегія суддів враховує те, що у записі по особову рахунку № НОМЕР_4 за період 2001-2005 років не зазначено підстав закреслення запису про голову двору ОСОБА_5 , а також підстав для внесення запису про власника ОСОБА_3 , з врахування того, що особові рахунки домогосподарств у Погосподарській книзі відкриваються під час закладення книг за станом на 1 січня на всіх осіб, що прописані і постійно проживають на території сільської ради, при цьому зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є смт. Славське, Стрийського району, Львівської області.

Також, з врахуванням зазначеного вище, безпідставно зазначено ОСОБА_3 , як голову двору, у записах по особовому рахунку № НОМЕР_5 за 2006-2010 роки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що на момент своєї смерті ОСОБА_5 , як голова двору згідно діючого на той час законодавства, вважалась власником спірного домоволодіння, відтак житловий будинок з господарською будівлею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , входить до складу спадкового майна померлої ОСОБА_5 .

Однак, з врахуванням висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 , після відмови спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 , у встановленому порядку не прийняла спадщину як спадкоємець за законом першої черги, відтак не отримала право на спадкування цієї частки спірного будинковолодіння, колегія суддів приходить висновку про скасування оскаржуваного рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарською будівлею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарською будівлею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати, з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

Врешті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 758 (сімсот п`ятдесят вісім) гривень 50 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набираєзаконноїсили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачікасаційноїскаргибезпосередньо до Верховного Суду протягомтридцятиднів з дня складанняповного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк