КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2031/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року у складі судді Ільєвої Т.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рисак Олени Олександрівни, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Рисак Олени Олександрівни департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №57223697 від 22 березня 2021 про відмову у державній реєстрації права власності на 38/300 частини квартири, що розташована в АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) провести державну реєстрацію за суб`єктом ОСОБА_1 права власності на 38/300 частину квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , що раніше належали ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушко Н.П. 29.12.1994 за реєстровим №3441, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 10.01.1995 в реєстровій книзі за №8081.

Позов обґрунтовано тим, що позивач надав державному реєстратору всі документи, що визначні вимогами Закону України №1952 -ІV та Порядком №703 для здійснення державної реєстрації, а тому державний реєстратор не повинен був діяти формально і мав змогу перевірити подані дані, а тому не мав передбачених ст. 24 Закону України№1952 -ІV підстав для відмови у державній реєстрації права власності.

Відмовляючи в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, що придбане позивачем у встановленому законом порядку та набуто право власності, державний орган в особі відповідачів порушує право позивача на володіння своїм майном та здійснення права власності, що і послугувало підставою для звернення до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне і неповне встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що технічний запис судового засідання не містить такої стадії судового розгляду як дослідження доказів, а також суд першої інстанції не врахував і не навів у рішенні правову позицію викладену позивачем як у позовній заяві, так і в додатковому обґрунтуванні позовних вимог що грубо порушує норми п. 4 ст. 265 ЦПК України. Апелянт був позбавлений можливості задавати питання відповідачу, всі його питання були зняті, хоча мали пряме відношення до справи.

Крім того, судом не враховано, що уся квартира перебуває у спільній частковій власності разом з іншими особами без виділення частин в натурі.

Також зазначено, що судом першої інстанції помилково застосовано норми ст. 10 та ст. 24 ЗУ №1952/VІ так як заявлене право власності ОСОБА_1 на 38/300 частин квартири повністю відповідають даним у реєстрі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права та із застосуванням необхідних норм законодавства у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року без змін.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_3 в інтересах відповідачів та третю особу, які просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі справи убачається, що відповідно до договору купівлі продажу від 29.12.1994 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 38/100 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с. 12-1 т.1)

Відповідно до свідоцтва про право власності від 01.02.2010, виданого та посвідченого ПН КМНО Тарасенко А.В., відповідно до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві 25.01.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 237, ОСОБА_1 є власником 38/100 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с. 11 т.1).

Дане свідоцтво містить відомості, що раніше придбана частина квартири належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Андрушко Н.П. 29 грудня 2004 року за реєстровим № 3441, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 10 січня 1995 року в реєстровій книзі за № 8081.

14 грудня 2009 року було проведено прилюдні торги по реалізації 38/300 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належали ОСОБА_2 .

Встановлено, що технічна характеристика квартири, зазначена у свідоцтві від 01.02.2010, не відповідає технічним характеристикам вказаним в відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: в свідоцтві вказано, що житлова площа квартири складає 69,3 кв.м., а загальна - 105,1 кв.м., а в відомостях з Державного реєстру речових прав, житлова площа складає 75,6 кв.м., а загальна 117,8 кв.м. (а.с. 8, 11 т.1).

16.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації з заявою про реєстрацію права власності на 38/300 частин квартири АДРЕСА_2 , вказана заява зареєстрована за № 44559729.

В рішенні державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 22.03.2021 №57223697 зазначається, що заявником подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на квартиру АДРЕСА_2 , та подано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 01.02.2010, відповідно до якого ОСОБА_1 належить на праві власності 38/300 частин квартири, проте, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 38/300 частини квартири зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Андрушко Н.П. 29.12.1994 за реєстровим №3441 (у свідоцтві про придбання майна з прилюдних торгів дата договору купівлі-продажу 29.12.2004 р.). Окрім цього, відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів загальна площа квартири становить 105,1 кв.м., житлова - 69,3, проте, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний відкритий розділ №000 на квартиру АДРЕСА_2 , згідно якого загальна площа квартири становить 117,8 кв.м. та житлова площа - 75,6 кв. м. (а.с. 7 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації є безпідставними та недоведеними. А вирішення судом питання щодо вимог зобов`язального характеру, шляхом надання вказівки державному реєстратору для виконання ним певних дій, які належать до його компетенції є неможливим, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

В контексті вищезазначених статей, спосіб захисту порушеного права повинен відповідати характеру порушеного права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний реєстратор, реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року за № 1127.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 9, 10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Пунктом 12 Порядку № 1127 встановлено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

В даному випадку судом встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рисак О.О. розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням № №57223697 від 22.03.2021 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рисак О.О. відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що встановлено наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Убачається, що 14 грудня 2009 року на прилюдних торгах ОСОБА_1 було придбано 38/300 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належали ОСОБА_2 , загальна площа квартири становить 105,1 кв.м., житлова- 69,3 кв.м. (а.с. 21 т.1).

Між тим, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була придбана частка у розмірі 38/100, згідно Договору купівлі-продажу від 29.12.1994, а в Свідоцтві про право власності зазначено, що придбана частка квартири в будинку АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_2 у розмірі 38/300 на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2004.

Окрім цього, відповідно до даних, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 15.03.2018, тобто після придбання позивачем на прилюдних торгах у грудні 2009 року 38/300 частин квартири, право власності на цю ж частку державним реєстратором Дудник А.А. на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.1994, посвідченого приватним нотаріусом Андрушко Н.П., було зареєстровано за ОСОБА_2 з зазначенням, що загальна площа 38/100 частин квартири становить 41,1 кв.м., а житлова - 26,4 кв.м.(а.с. 96, 12-13 т.1).

При цьому, підлягає врахуванню і та обставина, що у відповідності до інформації, яка міститься у довідці КВ-2018 №14972 від 26.04.2018, виданій комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відповідно до проведеної інвентаризації квартира АДРЕСА_2 має загальну площу 118,1 кв. м., житлову - 66,8 кв. м., а також повідомлено, що квартира самочинно реконструйована (а.с. 17 т.1).

Одночасно, з відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно убачається, що у приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ільяшовим О.В. відкрито розділ № 000 на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею - 117,8 кв.м., а житловою - 75,6 кв.м. (а.с.8 т.1).

Відповідно до статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підставами для відмови в державній реєстрації прав є: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад гри місяці; 13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці).

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Приписами частини 8 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 на прилюдних торгах було придбано 38/300 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 105,1 кв.м., житловою - 69,3 кв.м. (а.с.21 т.1), в той час як у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ № 000 на зазначену квартиру, проте яка має інші технічні характеристики: загальну площу - 117,8 кв.м. та житлову - 75,6 кв.м. (а.с.8 т.1).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначив, що реконструкцію квартири без відповідного узгодження, самовільно проведено саме ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації було подано документи, які не відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому державним реєстратором правомірно, у відповідності до положень ч. 8 ст. 18 згаданого Законуприйнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Державний реєстратор при винесенні рішення діяла на підставі та в межах повноважень, передбачених законодавством, а тому прийняте нею рішення про відмову є законно обґрунтованим та правомірним.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Державного реєстратора провести державну реєстрацію, суд обґрунтовано зазначив, що така позовна вимога не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки реєстраційні дії здійснює державний реєстратор за результатом розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав. Крім цього, така вимога являється втручанням в діяльність суб`єкта владних повноважень.

Частиною 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 819/1849/13-а.

Тобто, в даному випадку мова йде про дискреційні повноваження як законодавчо встановлену компетенцію владних суб`єктів, що визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Під дискреційними повноваженнями, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 року на 316-й нараді, слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державним реєстратором, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року: дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд.

Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права за обставин, коли достеменно не встановлено, що всі подані документи належним чином оформлені, а всі етапи їх перевірки - завершені.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що суд не вправі своїм рішенням втручатися у дискреційні повноваження відповідача та визначати, який саме зміст управлінського рішення слід приймати за результатом розгляду наданих для реєстрації документів.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: