Номер провадження: 22-ц/813/1430/23
Справа № 497/162/2021
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 21 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

08 лютого 2021 року заявник звернувся до суду з вищезазначеним уточненим позовом, яким просить визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області №5-К від 06 січня 2021 року про звільнення його, позивача ОСОБА_1 , з займаної посади сторожа Будинку культури с. Кубей за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпП України (код КП-9152 ЗКППТР-18883 класифікатора професій ДК 003:2010), та поновити його на цій посаді сторожа з Будинку культури с. Кубей з 08 січня 2021 року, та стягнути з Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 січня 2021 року до 21 травня 2021 року включно в сумі 17387,08грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він з 18 січня 2008 року працював сторожем Будинку культури у с. Кубей (колишня назва - с. Червоноармійське), проте розпорядженням голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області №5-К від 06 січня 2021 року він, позивач, був незаконно звільнений з займаної посади через виникнення 06 січня 2021 року між ними - позивачем та сільським головою ОСОБА_2 конфліктної ситуації у зв`язку з пожежею (згоріла новорічна ялинка у с. Кубей, і сільській голова безпідставно звинуватив в цьому його, позивача). Він, позивач, не витримавши психологічного тиску з боку сільського голови, який ставився до нього, на його думку, вкрай негативно, - відразу ж, 06 січня 2021 року, будучі в стані душевного хвилювання, написав заяву про звільнення з роботи з 07 січня 2021 року, а сільський голова ОСОБА_2 невідкладно, у той же день 06 січня 2021 року, скориставшись ситуацією, видав розпорядження про звільнення його, позивача з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, та в той же день 06 січня 2021 року ознайомив його з розпорядженням про звільнення з роботи з наступної дати - з 07 січня 2021 року і вручив йому трудову книжку. Але заробітну плату та усі розрахункові виплати йому, позивачу, були виплачені лише 01 лютого 2021 року.

Тому, на думку позивача, розпорядження Кубейського сільського голови №5-К від 06 січня 2021 року про звільнення його, позивача, з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України - є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки його заяву не можна вважати заявою про звільнення за власним бажанням, - лише зверненням, що підлягало розгляду, адже в цій заяві він, позивач, не просив звільнити його з роботи за власним бажанням та взагалі не мав наміру подавати заяву про звільнення з роботи, та й в нього взагалі не було такого волевиявлення - на звільнення з роботи. Крім того, розпорядження сільського голови Кисси П.В. про його звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить зазначення частини вказаної ст.38 КЗпП України, за якою його звільнено. Так, на його думку, якщо його звільнено з роботи за ч.1ст.38 КЗпП України, - то сільським головою порушені вимоги закону: він не мав права його звільняти з роботи протягом двох тижнів з дня подачі заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки він, позивач, не зазначив в заяві ніяких поважних причин та обставин, що робили неможливим продовжувати роботу.

Крім того, у судовому засіданні у суді першої інстанції позивач пояснив суду, що він 06 січня 2021 року прийшов до сільської ради на виклик голови сільської ради у свій неробочий час для надання пояснень стосовно пожежі, та пояснив, що в пожежі його, позивача, вини немає, оскільки ялинка загорілася 01 січня 2021 року біля 21-ї години, а його, позивача, робочий час починався о 22:00 годині, але сільський голова його пояснення не слухав, кричав на нього, у присутності працівників сільської ради, депутатів та сторонніх осіб, ображав, принижував його честь та гідність, погрожував стягнути шкоду, завдану пожежею та звільненням з роботи, тому він, ОСОБА_1 , не витримавши психологічного тиску з боку сільського голови, відразу ж у той день, зопалу, будучі в стані душевного хвилювання, написав заяву про звільнення його з роботи з 07.01.2021р., а сільський голова Кисса П.В. невідкладно, у той же день - 06.01.2021р., скориставшись ситуацією, видав розпорядження про звільнення його, позивача з роботи за власним бажанням, та в той же день 06.01.2021р. ознайомив його з розпорядженням про звільнення з роботи з наступної дати - з 07.01.2021р. і вручив йому трудову книжку. Але заробітну плату та усі розрахункові виплати йому, позивачу, були виплачені лише 01 лютого 2021р. Його, позивача, звернення не можна вважати заявою про звільнення за власним бажанням, - адже в цій заяві він не просив звільнити його з роботи за власним бажанням - адже бажання в нього фактично не було, бо він взагалі не мав наміру подавати заяву про звільнення з роботи, в нього взагалі не було такого волевиявлення - звільнятися з роботи, тому на його, позивача, думку, розпорядження Кубейського сільського голови від 06 січня 2021 року про звільнення його, позивача, з роботи за власним бажанням - є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню. Крім того, позивач стверджував, що в бухгалтерії вже були готові розрахунки для його звільнення ще у грудні 2020 року, оскільки голова сільської ради мав бажання звільнити усіх пенсіонерів з роботи і здійснював на них, у тому числі і на нього, позивача, тиск, змушуючи написати заяви на звільнення ще у грудні 2020 року, і цей факт також свідчить на наявність незаконного тиску з боку голови сільської ради ОСОБА_2 на нього, позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 21 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа - ОСОБА_2 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням ОСОБА_1 не подавав, а саме звільнення відбулось через конфліктну ситуацію. Крім того, позивач посилається на те, що роботодавець не мав права звільняти його з роботи протягом двох тижнів з дня подачі заяви про звільнення з роботи за власним бажанням.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 08 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 лютого 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно працював сторожем Будинку культури у с.Кубей з 18.01.2008 року, та 06.01.2021року звернувся з заявою про звільнення з займаної посади на ім`я голови Кубейської сільської ради ОСОБА_2 з зазначенням конкретної дати звільнення, а саме, з 07.01.2021 року.

Зазначена заява про звільнення від 06.01.2021року особисто підписана позивачем та зареєстрована Кубейською сільською радою 06.01.2021р. в журналі вхідної кореспонденції за №3-7, що вбачається з наданої суду відповідачем її копії (а.с.31), яка була звірена головуючим з оригіналом в ході судового розгляду; відомості, зазначені у заяві, ніким зі сторін не спростовувалися - лише позивачем спростовувався мотив написання заяви - він стверджував, що це не було його вільним волевиявленням і наміром.

На підставі вищезазначеної заяви ОСОБА_1 , 06.01.2021 року Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області було видано розпорядження №5-К про звільнення ОСОБА_1 з 07.01.2021 року з займаної посади сторожа Будинку культури с.Кубей, код КП 9152 ЗКППТР 18883 класифікатора професій ДК 003:2010 за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпП України, розпорядження містить підпис позивача про ознайомлення з ним, копія розпорядження звірена головуючим в ході розгляду справи (а.с.32).

Ці обставини зазначені у позові та позивачем не заперечувася.

Однак, позивач ОСОБА_1 вважає, що розпорядження №5-К від 06.01.2021р. Кубейської сільської ради є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстави того, що написану власноручно ним заяву про звільнення не можна вважати заявою про звільнення саме за власним бажанням, оскільки вона була написана під тиском, крім того, на його, позивача, думку, звільнення з роботи за власним бажанням фактично в день подачі заяви є незаконним та таким, що порушує законне право його, позивача, відкликати заяву і продовжити трудові правовідносини. Однак належних, неспростовних і достатніх доказів на підтвердження цієї своєї думки щодо здійснення на нього тиску з боку відповідача та третьої особи позивач суду не надав.

Так, твердження позивача щодо написання заяви про звільнення під примусом -підтвердили два свідки дружина позивача ОСОБА_3 та депутат ОСОБА_4 , проте воно спростовано поясненнми третьої особи, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також самого позивача, - що надані у судовому засіданні, та не підкріплене іншими письмовими доказами (наприклад, звернення до правоохоронних органів) або відео- чи аудіо-фіксацією будь-якого правопорушення стосовно себе з боку голови Кубейської сільської ради ОСОБА_2 , тому твердження позивача щодо написання і подання ним заяви на звільнення під примусом суд правильно не визнав фактом, який насправді мав місце і доведений належним чином належними і достатніми доказами, а тому не спростовує законність розпорядження №5-К від06.01.2021 року, видане Кубейською сільською радою на підставі вільного волевиявлення позивача, з огляду на наступне.

Статтею 38 КЗпП України визначено право працівника умови та підстави за його ініціативою «розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк», і з тексту цієї статті вбачається невичерпний перелік таких підстав та умов.

Так, ч.1 цієї статті визначено, що «Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні».

Одночасно ця ж частина 1 статті 38 КЗпП України регламентує, що в «разі, якщо заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин)…» - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто, ця норма містить перелік причин, що можуть бути визнані обома сторонами поважними, проте залишає можливість сторонам узгодити інші причини та визнати їх поважними для здійснення припинення трудових правовідносин з підстав, не заборонених Законом і саме у строк, який просить працівник, тобто, який йому є зручним, вигідним або необхідним з причин та обставин, які є для нього поважними, за умови, що працедавець також визнає ці причини поважними і погоджується припинити трудові правовідносини з працівником у строк, визначений працівником і зазначений у заяві.

З наданих суду відомостей та доказів вбачається, що ОСОБА_1 було власноручно написано заяву на ім`я роботодавця керівника підприємства, в якому він працював, при цьому працівник (заявник) сам визначив і зазначив у заяві дату звільнення, зазначивши причину, яка, на його думку, є поважною. Водночас роботодавець в особі керівника підприємства підписав цю заяву, погодившись з зазначеною у заяві датою, що не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки заява також містить посилання на причину звільнення, яка не є предметом даного судового розгляду, а лише підтверджує факт дотримання заявником законної форми при написанні заяви про звільнення з дати, яку він сам визначив.

Що ж до примушування позивача ОСОБА_1 з боку будь-яких осіб щодо написання заяви на звільнення будь-яким чином (реальними способами фізичним, шантажем, погрозами, тощо) суду доказів не надано. Стосовно ж наполягання дружини позивача ОСОБА_3 щодо якого свідчили деякі свідки, то сам позивач ОСОБА_1 в ході судового засідання на запитання суду відповів, що його рішення на момент написання ним заяви не залежало від волі його дружини, яка була скоріше емоційним відношенням дружини на непорозуміння чоловіка з керівництвом, а це була його власна воля, оскільки він сам здатен приймати і втілювати такі рішення стосовно себе, і заяву написав сам, а не під впливом вмовляння своєї дружини (журнал судового засідання за 29.03.2021р., аудіо запис судового засідання).

Крім того, статтею 38 КЗпП також визначено, що в разі, «якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору».

Тобто, згідно чинного законодавства, розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно це його власне право, яким він наділений Законом.

З наданих суду доказів вбачається, що позивач скористався цим своїм правом виразити свою волю на звільнення шляхом написання та подання заяви з зазначенням в ній дати, з якої бажав звільнитися з роботи, та потім, як стверджував у суді, пожалкував про це, а також повідомив, що текст заяви писала його дружина він лише поставив свій підпис, проте розумів, що робить, віддавав своїм діям звіт (журнал судового засідання. а.с.77зв.-78), але відкликати заяву не наважився, хоча мав реальну можливість для цього. Так, голова сільської ради ОСОБА_2 пояснив суду, що на посаду, з якої звільнився сторож ОСОБА_1 не відразу був знайдений працівник, тобто, вона станом на момент звільнення 07.01.2021р. була вакантною, він, як голова сільської ради навіть пропонував позивачу пропрацювати ще декілька днів поки знайдеться інший працівник на це місце (журнал судового засідання, а.с.76зв.), проте позивач категорично відмовився; крім того, як пояснив суду у судовому засіданні позивач, він, позивач, жалкував, що написав заяву на звільнення на емоціях, та на запитання суду відповів, що в голови з його, позивача, дружиною були непорозуміння і він, позивач, попри непорозуміння з ялинкою та побоюваннями, що доведеться відшкодовувати її вартість, заяву на звільнення з роботи також написав ще й з міркувань того, щоб залишилася на роботі дружина, але потім зрозумів, що «погарячкував», хотів забрати (відкликати) свою заяву про звільнення назад, але гордості не вистачило (журнал судового засідання, а.с.45зв.-46).

Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, якщо працівник про це просить і зазначає його у заяві про звільнення, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку.

Слід зазначити, що стосовно звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін чинне законодавство України жодних обмежень для роботодавця не передбачає.

Встановлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору.

Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Тобто, працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.

З матеріалів справи вбачається та позивачем особисто підтверджується та не заперечується, що 06 січня 2021 року він, ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_2 голови Кубейської сільської ради подав особисто заяву про звільнення з займаної посади, зазначивши конкретну дату звільнення, а саме, з 07.01.2021 року.

Як вбачається зі змісту поданої ним заяви про звільнення, позивач зазначив дату звільнення, і Кубейською сільською радою було погоджено цю дату, про що свідчить відповідна резолюція голови сільської ради Кисси П.В. на заяві позивача.

Таким чином, підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення строку попередження та цей строк було узгоджено сторонами за трудовим договором.

Тому розірвання Кубейською сільською радою трудового договору до спливу двотижневого строку є законним.

Таким чином, на підставі фактичних обставин справи, що встановлено судом в ході її розгляду, вбачається, що звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки позивач добровільно подав письмову заяву на звільнення, підписану ним власноручно із зазначенням конкретної дати звільнення.

Відповідний правовий висновок містить постанова Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2020р. у справі №753/1181/18, де зазначено, що роботодавець, при звільненні за ст.38 КЗпП може звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Верховний Суд вказав на те, що за змістом ст.38 КЗпП сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості, працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про те, що його заява про звільнення з роботи не відповідає його вільному власному волевиявленню, є безпідставними та необґрунтованими.

Так, волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується з вчиненням фактичних дій (у даному випадку написання заяви). Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей (у даному випадку подання заяви, тобто, власноручне звернення до виконання волі заявника роботодавцем).

Як вбачається зі змісту поданої позивачем заяви про звільнення він особисто та власноруч вчинив дію, а саме, підписав 06 січня 2021 року заяву про звільнення з зазначенням дати, з якої бажав припинити роботу чим заявив про своє особисте волевиявлення.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.ч.3,4 ст.12 та ст.81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав жодних доказів того, що написана ним заява від 06 січня 2021 року не відповідала його волевиявленню станом на момент її написання та надання роботодавцю.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 не зазначив конкретних підстав обґрунтованості позову, не надав суду переконливих належних і достатніх доказів в обґрунтування підстав своїх позовних вимог, та не довів порушення свого права на працю відповідачем Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області.

Натомість відповідачем надано достатньо доказів, які у своїй сукупності доводять правомірність звільнення позивача за власним бажанням і з тієї дати, що зазначена в заяві про звільнення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судом були досліджені усі фактичні дані, які мають значення для вирішення даної справи, проте з наданих суду відомостей та доказів не вбачається, що мали місце обставини (факти), якими обґрунтовані позовні вимоги, оскільки ці вимоги не підкріплені достатніми доказами, а тому підстав для їх задоволення не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно недотримання двотижневого строку звільнення, то судова колегія зазначає таке.

Зазначений строк у два тижні - це право роботодавця на утримання робітника на робочому місця з дня подання заяви про звільнення, а не його обов`язок, чи перешкода звільнення у більш короткий термін.

Зазначений строк це більш гарантія роботодавця, ніж працівника. За цей строк роботодавець має можливість приготуватися до майбутньому звільнення працівника та визначатися щодо його заміщення. В той же час, робітник до закінчення цього строку може відкликати власну заяву про звільнення.

Сторони знаходяться у договірних відносинах з приводу особистого виконання позивачем трудової функції, а тому вільні у можливості припинення зазначеного трудового договору і у більш короткий строк.

У цьому випадку, позивач у заяві датованій 06.01.2021р., чітко визначив дату з якої він бажає звільнитися з посади 07 січня 2021 року.

Щодо доводів апеляційної скарги, що було відсутнє волевиявлення позивача на звільнення, то апеляційний суд зазначає, що надані у матеріалах справи докази, а також покази сторони позивача і відповідача свідчать про те, що у момент написання заяви про звільнення ОСОБА_1 мав волевиявлення звільнитись, однак пожалкував про свої дії після їх вчинення.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк