КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Білоцька Л.В.
Єдиний унікальний номер справи № 370/3031/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/3147/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про захист прав споживачів (визнанні недійсними окремих пунктів договору кредиту).

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

В обґрунтування позову вказала, що 29 жовтня 2018 року між нею ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено договір комплексного банківського обслуговування № 901. Відповідно до договору їй було надано кредитні кошти на споживчі потреби у розмірі 30000,00 грн строком до 29 жовтня 2020 року( на 24 місяці)

Згідно п. 4 Договору комплексного банківського обслуговування №01 від 29 жовтня 2018 року, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,99% (База нарахування разової комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі).

Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 1197,00 грн. щомісяця. Загальний розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року становить 28 728,00 грн.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими,якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивачка вважає, що пункт за обслуговування кредиту має бути визнаний недійсними, оскільки він є незаконним та вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Враховуючи викладене, позивачка у прохальній частині позову просила -

- визнати недійсними положення Договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором; зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», - здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року.

Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_1 подала заяву про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом. У заяві зазначала ,що з умовами договору була обізнана в день підписання договору, зокрема і про положення пункту 4 договору. У заяві зазначила, що в період із 04 листопада 2021 року по 17 листопада 2021 року перебувала на амбулаторному лікуванні, а тому була позбавлена можливості подати своєчасно позовну заяву . Просила поновити їй строк на звернення до суду із позовом.

Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року поновлено позивачці строк на звернення до суду з даним позовом, витребувано від відповідача наступні документи:

- повний і достовірний розрахунок погашеної суми заборгованості за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року;

- акти виконаних робіт за комісію (надання послуг) за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року, укладеним між АТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , з зазначенням які дії виконані по пункту в кредитному договорі по комісії (надання послуг) ОСОБА_1 .

Відповідач направив до суду розрахунок заборгованості позивача по укладеному Договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що не погоджується з викладеними у позовній заяві доводами, вважає їх безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України. У відзиві зазначив, що 29 жовтня 2018 року позивачка звернулася до відповідача з метою отримання кредиту. Підтвердженням відкриття рахунку та надання позивачу кредиту є:

- Заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 901 від 29 жовтня 2018 року, яка була підписана позивачкою. Відповідно до вказаної Заяви позивачці були надані кредитні кошти у розмірі 30 000,00 гривень, строком на 24 місяці. Позивачка підписала Заяву, чим погодилася з її умовами та фактично отримала кредиті кошти на споживчі цілі. Жодних заперечень щодо умов Заяви позивачка Банку не висловила. Відповідач вважає, що позивачка не довела те, що не погодилася з умовами Заяви або будь-яким іншим чином заперечила проти її умов чи порядку взаємодії, яка була запропонована Банком. Зазначений договір 29 жовтня 2018 року було укладено у письмовій формі. Позивачка зобов`язалася сплатити проценти за користування кредитом, комісію та повернути кредит в порядку та у строки, обумовлені договором. Кредит наданий, а договір укладений шляхом підписаним Заяви, яка містить усі суттєві умови, притаманні кредитному договору, згідно ЦК України. З твердженнями позивачки, що умови договору відносно комісії є недійсними, відповідач категорично не погоджується, оскільки позивачка посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів». Поряд з цим, 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VII «Про споживче кредитування». Заява підписана позивачем 29 жовтня 2018 року. На момент підписання Заяви вже діяв Закон України «Про споживче кредитування». Відповідач вказує, що вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. Відповідач вважає, що позивачка не довела порушення Банком вимог закону та не довела обставини недійсності договору. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від позивачки надійшла до суду відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи.

У відповіді на відзив позивачка заперечуючи обставини викладені відповідачем у відзиві, просила позов задовольнити з підстав викладених у позові. Також просила відзив відповідача не брати до уваги, оскільки пропущено строк його подачі. Проте, суд з таким твердженням позивачки не погоджується, оскільки судом було продовжено строк на подачу відповідачем відзиву та який поданий у строк встановлений судом, а тому суд його прийняв.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним положення п.4 Договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством « Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року,як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року.

Стягнуто з АТ « ПУМБ» на користь держави 1816 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ« Перший Український Міжнародний Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначив, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. Так, суд не взяв до уваги, що позивач не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів ,що договір порушує майнові права позивача , зокрема не урахував положення Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», де вже передбачена можливість встановлення такої комісії , з якою не погоджується позивачка.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони та їх представники були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 14 березня 2023 року.

Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Враховуючи ,що всі сторони повідомлені належним чином , підстави вважати їх неявку поважною відсутні.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 29 жовтня 2018 року, між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено Договір комплексного банківського обслуговування №901, згідно якого, їй було надано кредитні кошти на споживчі потреби у розмірі 30000,00 грн.

Згідно п. 4 Договору комплексного банківського обслуговування №01 від 29 жовтня 2018 року, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,99% (База нарахування разової комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі).

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 1197,00 грн. щомісяця. Загальний розмір нарахованої відповідачем комісії за обслуговування кредитної заборгованості за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року становить 28 728,00 грн.

Зазначену суму комісії вказано в графі «Комісія за обслуговування кредитної заборгованості» Паспорту споживчого кредиту.

Відповідно до виписки по особовому рахунку боржника ОСОБА_1 за період з 29 жовтня 2018 року по 19 вересня 2022 року з історії оплат за кредитним договором №901 від 29 жовтня 2018 року, здійснювалося автоматичне погашення заборгованості по щомісячній комісії згідно договору в сумі 1197,00 грн., а саме починаючи із 29 листопада 2018 року , кожен місяць 29 грудня 2018 року, 29 січня 2019 року, 28 лютого 2019 року, 01 квітня 2019 року, 29 квітня 2019 року, 29 травня 2019 року, 29 червня 2019 року, 30 липня 2019 року, 30 серпня 2019 року, 30 вересня 2019 року, 06 жовтня 2019 року, 30 жотвня2019 року, 05 листопада 2019 року, 02 грудня 2019 року, 08 грудня 2019 року, 30 грудня 2019 року, 05 січня 2020 року, 30 січня 2020 року, 11 лютого 2020 року, 02 березня 2020 року, 11 березня 2020 року, 30 березня 2020 року, 30. Квітня 2020 року, 01 червня 2020 року, 30 червня 2020 року, 30 липня 2020 року, 31 серпня 2020 року, 30 вересня 2020 року, 30 жовтня 2020 року (сума 1196,91 грн.).

На підтвердження своїх обґрунтувань викладених у відзиві, відповідачем наданий Акт виконаних робіт за комісією (надання послуг) за Заявою на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 901 від 29.10.2018 року, позичальник - ОСОБА_1 , дата акту 20 вересня 2022 року.

Також відповідачем подано розрахунок заборгованості позивача за кредитним договором № 901 від 29 жовтня 2018 року станом на 20 вересня 2022 року, згідно якого загальна заборгованість позивача перед відповідачем становить 10 011,82 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 435,91 грн, прострочена заборгованість за комісією становить 9575,91 грн.

Доказами у цивільному процесі згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від споживача придбання чи сплату будь-яких товарів чи послуг банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У кредитному договорі № 901 від 29 жовтня 2018 року у графіку щомісячних платежів, який є невід`ємною частиною цього договору, встановлена процентна ставка послуги, яка зафіксована у грошовому виразі, у тому числі й плата за обслуговування кредиту (комісія).

Наданий позивачу кредит є споживчим, тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частинами першою та другою ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням вищенаведеного суд встановив, що положення оспорюваного кредитного договору № 901 від 29 жовтня 2018 року щодо встановлення плати за обслуговування кредиту про споживчий кредит та недотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність» та «Про споживче кредитування», а також включення в кредитну угоду несправедливих і дискримінаційних умов кредитування, які істотно порушують права позичальника, а саме пункту 4 кредитного договору № 901 від 29 жовтня 2018 року, згідно зі ст. 203, 215 ЦК України і є підставою для визнання вказаного пункту оспорюваного кредитного договору недійсним у зв`язку з недотриманням вимог закону щодо істотних умов необхідних для його укладення.

Враховуючи, що судом встановлено наявність підстав для визнання вказаного пункту оспорюваного кредитного договору недійсним, тому слід зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за Договором комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Договору комплексного банківського обслуговування № 901 від 29 жовтня 2018 року.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновком Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 .

Так у п.п. 54- 59 постанови зазначено , що позивач просив визнати дії відповідача зі стягнення плати за управління кредитом неправомірними та зобов`язати його перерахувати заборгованість позивача за кредитним договором. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні цих вимог. Відповідач висновки судів попередніх інстанцій у цій частині теж підтримав. Велика Палата Верховного Суду з такими висновками судів і доводами відповідача погоджується лише частково, бо за визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)).

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.

Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо недійсності пункту 1.3.2 кредитного договору вимогу про зобов`язання банку перерахувати заборгованість позивача слід задовольнити. Її задоволення з огляду на встановлення незаконності нарахування плати за управління кредитом унеможливить стягнення з позивача тієї суми заборгованості, з якою він підставно не погодився (зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 23-25, 102)).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів у їх сукупності на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину , що суд першої інстанції не взяв до уваги докази надані відповідачем на спростування доводів позивача були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам висловленим в суді першої інстанції, яким судом надана належна оцінка, що свідчить про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: