Дата документу 21.03.2023 Справа № 334/603/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/603/23 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
№ 22-ц/807/708/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 січня 2023 року та від 07 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат №7 І-ІІ ступенів» Запорізької обласної ради, третя особа Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення про визнання направлення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії та виплату компенсації,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Комунального закладу «Запорізька загальноосвітня санаторна школа -інтернат №7 І-ІІ ступенів» Запорізької обласної ради, третя особа Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання направлення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії та виплату компенсації.

27.01.2023 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову у вищевказаній справі, шляхом заборони Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області розглядати звернення ОСОБА_1 від 16 січня 2023 р., яке було надіслане Комунальним закладом "Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 7 І-ІІ ступенів" Запорізької обласної ради, поки судом не буде прийнято рішення щодо законності такого направлення.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 січня 2023 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.

Також ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07 лютого 2023 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з зазначеними ухвалами суду ОСОБА_1 подав на них апеляційні скарги в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувані ухвали скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції вважав, що заява про забезпечення позову має бути повернена заявникові з підстав її невідповідності ст. 151 ЦПК України.

Як зазначив суд першої інстанції, подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову не містить: ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 заявляє вимогу про стягнення 70 000 гривень компенсації, не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Такі посилання суду є проявом надмірного формалізму, позаяк з заяви про забезпечення позову вбачається, що він не просив забезпечити його шляхом вжиття будь-яких майнових обмежень до відповідачів, а лише просив заборонити прокурору розгляд листа надісланого Комунальним закладом "Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 7 І-ІІ ступенів".

Вирішення цього питання щодо законності такого способу забезпечення позову не потребує додаткового з`ясування питань про ціну позову та будь-яке зустрічне зобов`язання.

Відтак оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням для продовження розгляду зазначеного питання.

Залишаючи позовну заяву без руху, а згодом повертаючи її позивачеві, суд першої інстанції також виходив з того, що подана позовна заява не відповідала вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, у зв`язку з чим ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2023 року зазначений позов був залишений без руху і позивачу наданий строк для усунення недоліків заяви.

В ухвалі суду від 31 січня 2023 року, суд першої інстанції вдався до аналізу Закону «Про звернення громадян», однак не зазначив яке це має значення для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазначив обставин, якими він обґрунтовує позов.

З позову вбачається, що позивач оспорює законність дій Комунального закладу «Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат №7 І-ІІ ступенів» щодо залишення без розгляду його листа на направлення його до Прокуратури.

Натомість суд зажадав від позивача зазначення доказів цього, хоча відповідачами такі обставини не оспорювалися, а при апеляційному розгляді представник Комунального закладу «Запорізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат №7 І-ІІ ступенів» зазначив про зрозумілість вимог позивача.

Незважаючи на те, що позивач оцінив розмір завданої йому шкоди у 70000 гр., суд разом з тим вважав, що позивачем не зазначено ціну позву, а також виходив з того, що позивачем не зазначені відомості про досудове врегулювання спору.

Тож при вирішенні питання про відкриття провадження суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі також допустив надмірний формалізм, що суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно з зазначеними положеннями, судді повинні уникати надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, адже суди помилково визнають такими, що дають підстави для повернення позовних заяв ті обставини, зокрема, щодо незазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору; не наведення попереднього (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; відсутність власного підтвердження позивачем про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, підстави звільнення позивача від сплати судового збору, адже зазначені обставини можуть бути з`ясовані судом на наступних стадіях процесу.

З огляду на викладене, оскаржувані ухвали підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 січня 2023 року та від 07 лютого 2023 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков