Ухвала

Іменем України

25 січня 2023 року

м. Київ

справа № 363/620/19

провадження № 61-11878ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня

2022 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту, в якому просила встановити земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 і розташована по АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням її будинку, з метою забезпечення належного технічного стану будинку, визначити, що сервітут встановлюється безстроково, плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту, сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 15 м паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 є її сусідкою, яка проживає за адресою по АДРЕСА_1 , межові знаки між земельними ділянками сторін були погоджені та встановлені у 1997 році під час виготовлення технічної документації щодо складання державних актів, і від будинку позивача паркан був встановлений на відстані 1 м, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння. ОСОБА_4 самовільно знищила раніше встановлені межові знаки і змістила паркан, по якому проходила межова лінія, більше ніж на 1 м в сторону належної позивачу земельної ділянки, чим порушила її права, як власника суміжної земельної ділянки, адже збудований відповідачем паркан проходить на відстані 5 см від виступаючої частини будинку позивача та перекриває прохід між будинком та парканом. Встановлений відповідачем паркан проходить по зовнішній стіні будинку, що унеможливлює в будь-який спосіб проведення робіт по ремонту та обслуговуванню будинку.

З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово зверталася до відповідача з заявами про встановлення земельного сервітуту, в якій вказувала на неможливість проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт по обслуговуванню будинку через встановлений нею паркан, але відповідач жодним чином не відреагувала та не забезпечила можливості проведення ремонту фундаменту та зовнішньої стіни будинку, яка почала тріскатися та загрожує обвалом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня

2020 року позов задоволено частково. Встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 з метою забезпечення належного технічного стану будинку, визначено, що сервітут встановлюється безстроково, плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту, сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 15 метрів паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що нормальне функціонування господарства позивача та проведення ремонтних робіт у її будинку неможливе без встановлення сервітуту, іншої можливості влаштування доступу позивача до стіни будинку, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 , не існує. ОСОБА_3 довела перед судом та надала належні доказів того, що вона не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 із метою забезпечення належного технічного стану будинку.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року скасовано та передано справу № 363/620/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року мотивована тим, що у справі, що переглядається: суди не врахували, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови; звертаючись із позовом про встановлення земельного сервітуту, ОСОБА_3 вказувала, що з метою досудового врегулювання спору вона неодноразово зверталася до відповідача із заявою про встановлення земельного сервітуту, проте суди вказаних обставин не встановили і доказів про це матеріали справи не містять; суд першої інстанції не встановив, чи зверталась ОСОБА_3 до

ОСОБА_4 з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах. Суд апеляційної інстанції вказані порушення суду першої інстанції не усунув, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 484/690/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі

№ 751/8865/15-ц, на які є посилання в касаційній скарзі.

Перевіряючи наведені ОСОБА_3 у позові обставини про неодноразове звернення з метою досудового врегулювання спору до відповідача із заявою про встановлення земельного сервітуту, встановив, що письмових доказів у підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять, проте у жодних письмових поясненнях (запереченнях від 16 травня 2019 року, поясненнях від

22 серпня 2019 року, доводах апеляційної скарги від 7 квітня 2020 року) стороною відповідача відповідні обставини, які зазначені у позові щодо намагання в досудовому порядку врегулювання відповідного питання, не було заперечено чи спростовано. Справа розглядається із лютого місяця 2019 року, тобто понад три роки. У апеляційному суді під час судового засідання також було з`ясовано, що між сторонами існує давній конфлікт щодо меж земельної ділянки і стороною відповідачів категорично заперечено будь-яка можливість вирішення цього спору у позасудовому порядку стосовно укладення договору про встановлення сервітуту на визначених у позові умовах. Ураховуючи наведене є встановленим та доведеним факт відсутності у цій справі можливості досудового врегулювання спору щодо укладення договору про встановлення сервітуту на визначених у позові умовах.Такий висновок ґрунтується на поясненнях, які були надані стороною відповідача у судовому засіданні, про те, що власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту на будь-яких умовах.

З наявних в матеріалах фотокопій дійсно вбачається наявність паркану по зовнішній стіні будинку, що унеможливлює доступ та проведення робіт по його ремонту та обслуговуванню.Підстав для висновку, що саме дії позивача призвели до штучного створення умов відсутності у неї технічної можливості для проведення ремонтно-будівельних робіт у належному їй будинку, немає. Стороною відповідача не наведено також доказів, що ОСОБА_3 може бути забезпечено доступ для обслуговування її будинку в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту щодо використання земельної ділянки відповідачів. При цьому, стороною відповідача не доведено та із матеріалів справи не вбачається, що здійснення земельного сервітуту в обраний судом спосіб буде занадто обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

28 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження. Просить судові рішення скасувати та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позовуОСОБА_3 з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для подання доказів на підтвердження обставин, що перешкоджали подати касаційну скаргу до 27 жовтня 2022 року.

22 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому зазначає, що не отримував копію повного тексту постанови Київського апеляційного суду від

27 вересня 2022 року у встановленому законом порядку. Надано докази на підтвердження вказаних обставин.

09 січня 2023 року вказана заява передана судді-доповідачу.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частини перша, друга статті 390 ЦПК України).

Ураховуючи, що наведені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження поновленню.

Підставою, на якій подається касаційна скарга,скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від 16 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц, від

20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 330/2203/18, а саме суд першої інстанції ухвалив рішення, залишене без змін судом апеляційної інстанції, яким встановлено сервітут за відсутності доказів досудового врегулювання спору.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України).

Відповідно до статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (частини перша, третя статті 402ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 (провадження № 61-10118св18) вказано, що «передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду».

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі

№ 701/1475/19 вказано, що:

«колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 в якій зазначено, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту. При цьому колегія суддів наполягає на необхідності зробити правовий висновок про те, що особа, яка звернулась до суду з вимогою про встановлення сервітуту зобов`язана довести обставину недосягнення домовленості з відповідачем, яка може бути доведена іншими доказами окрім як звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту.

Велика Палата Верховного Суду, вивчивши текст постанови Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, не вбачає необхідності для вирішення питання відступлення від неї із підстав, зазначених в ухвалі колегії суддів Касаційного цивільного суду, виходячи з наступного. У пунктах 27.1-27.2 постанови Касаційний господарський суд зробив висновок, що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, для якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій з метою встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. У тексті цієї постанови відсутнє формулювання щодо такої виключної, обов`язкової умови для встановлення сервітуту, як звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту. Натомість, у постанові, від якої має бажання відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, вказано, що «передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут». Тобто, правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду від

19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, не суперечить, а навпаки узгоджується із висновком, який колегія суддів Касаційного цивільного суду просить сформулювати Велику Палату Верховного Суду за результатами розгляду цієї справи».

Суди встановили, що ОСОБА_3 надала належні доказів того, що вона не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, із метою забезпечення належного технічного стану будинку. Апеляційним судом встановлено, що позивач зверталась з метою досудового врегулювання спору до відповідача про встановлення земельного сервітуту, що не заперечувалось стороною відповідача, проте власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту на будь-яких умовах. У цій справі відсутня можливість досудового врегулювання спору щодо укладення договору про встановлення сервітуту на визначених у позові умовах.

За таких обставин суди обґрунтовано частково задовольнили позовну заяву.

Тому суд апеляційної інстанції врахував і переглянув судове рішення відповідно до висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від

16 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17, від

05 лютого 2020 року у справі № 330/2203/18, на які посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня

1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат