Ухвала

25 січня 2023 року

м. Київ

справа № 756/2296/22

провадження № 61-1095ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фесік С. В., про визнання недійсним договору між батьками про проживання, виховання та утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач звернулась до суду першої інстанції з позовом до відповідача та просила визнати недійсним укладений 22 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Договір між батьками про проживання, виховання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 878.

15 вересня 2022 року до суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 , у якій вона просила залишити її позов без розгляду.

16 вересня 2022 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

20 вересня 2022 року до суду першої інстанції надійшла заява від представника ОСОБА_3 - адвоката Калініченко О. В. про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат на правову допомогу в розмірі 19 922,50 грн, які були понесені відповідачем, посилаючись на те, що адвокатом було зроблено певний об`єм роботи.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року в задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року, заяву про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 993,50 грн.

21 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, просив оскаржене судове рішення скасувати і залишити в силі ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня

2022 року.

Ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України).

У пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі

№ 477/1315/20 (провадження № 14-183цс21) вказано, що

«у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). Отже, ухвала суду першої інстанції стосовно компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи (зокрема витрат на професійну правничу допомогу), внаслідок необґрунтованих дій позивача є ухвалою щодо визначення розміру судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що оскільки ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат не належить до переліку ухвал, визначених у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України, таку ухвалу не можна оскаржити у касаційному порядку. А тому не можна оскаржити у цьому порядку і постанову апеляційного суду про залишення без змін вказаної ухвали суду першої інстанції. Отже, касаційне провадження за касаційною скаргою відповідачки слід закрити».

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від

13 грудня 2022 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат після її перегляду в апеляційному порядку оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки це не передбачено пунктом другим частини першої статті 389 ЦПК України. Самостійним предметом перегляду у касаційному порядку не може бути і постанова апеляційного суду, прийнята за результатами апеляційного перегляду такої ухвали.

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від

13 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фесік С. В., про визнання недійсним договору між батьками про проживання, виховання та утримання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат