Номер провадження 2/754/9/23
Справа №754/1688/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 17.03.2023)

17 березня 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд міста Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/1688/18

ОСОБА_1 - позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом

ОСОБА_2 - відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна - третя особа

Вимоги позивача за первісним позовом: стягнення коштів

Вимоги позивача за зустрічним позовом: визнання договорів недійсними

Малойван Є.І. і Циплінський Д.О. - адвокати ОСОБА_1

Фєтісов Є.П. - адвокат ОСОБА_12

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав до суду позов, вимоги якого уточнювались шляхом збільшення позовних вимог і в якому посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 договірних зобов`язань просить: 1. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 05.12.2017: 334645,67 грн. - позики, 46850,39 грн. - процентів за період з 05.12.2017 по 05.02.2018, 33464,57 грн. - збитків, 66929,13 грн. - штрафу (неустойки); 2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25.10.2017: 282839,80 грн. - позики, 2432422,29 грн. - пені за період з 29.10.2018 по 22.01.2019, 243242,23 грн. - процентів за період з 29.10.2018 по 22.01.2019; 3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, який уточнювався і подавався в новій редакції і якому просить: 1. Визнати недійсним договір позики від 05.12.2017; 2. Визнати недійсним договір позики від 25.10.2017. 3. Визнати недійсним договір іпотеки від 25.10.2017. 4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 754/1688/18 позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2018 у справі № 754/1688/18 скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2018.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 суд перейшов із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому провадженні ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2020 за клопотанням адвоката позивача за зустрічним позовом у справі № 754/1688/18 призначено судову почеркознавчу експертизу.

У підготовчому провадженні ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2020 за клопотанням адвоката позивача за зустрічним позовом у справі № 754/1688/18 призначено судово-психіатричну експертизу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2022 відмовлено в задоволенні клопотання адвоката позивача за зустрічним позовом про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2022 з власної ініціативи суду виправлено описку в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2022.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2023 поновлено строк на подання повторного клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи з інших підстав та по суті відмовлено в задоволенні цього клопотання.

У судовому засіданні адвокат Фєтісов Є.П. первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності ОСОБА_6 і його адвокатів та третьої особи.

ОСОБА_2 подано відзив з проханнями відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

ОСОБА_1 та його адвокати і третя особа в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись поштою, електронною поштою, SMS, а також інформація про рух справи розміщується на сайті суду і є загальнодоступною.

Від адвокатів Малойван Є.І. і Циплінського Д.О. до суду надійшли заяви про розгляд справи за їхньої і їхнього довірителя відсутності.

Від третьої особи до суду надійшов лист про проведення судових засідань за її відсутності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності ОСОБА_1 та його адвокатів і третьої особи.

Вислухавши адвоката Фєтісова Є.П., показання експертів: ОСОБА_10 і ОСОБА_11, свідка: ОСОБА_7 (рецензент), дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до розписки віл 05.12.2017 ОСОБА_8 у письмовій формі звернулась до особи « ОСОБА_9 » з проханням надати грошовий займ у розмірі 12000 доларів США для особистих цілей.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики від 05.12.2017 за яким остання прийняла у власність від ОСОБА_1 готівкою 12000 доларів США зі строком повернення боргу не пізніше 28.01.2018.

Пунктами 3 і 4 договору позики від 05.12.2017 передбачено право позикодавця на одержання від позичальника 7 % кожного місяця від суми позики та які виплачуються на залишкову (неповернуту) суму позики.

Пунктом 10 договору позики від 05.12.2017 передбачено, що за порушення умов договору позичальником, останній повинен сплатити позикодавцеві збитки в розмірі 10 % від суми позики.

Пунктом 13 договору позики від 05.12.2017 передбачено, що за порушення умов договору позичальником, останній зобов`язаний сплатити штраф розміром 20 % від суми позики.

Пунктом 14 договору позики від 05.12.2017 передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі два процента від суми позики за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором.

Як вказує сторона позивача відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договором позивача від 05.12.2017.

Відповідно до наданої стороною позивача довідки НБУ від 05.02.2018, офіційний курс гривні до долара США становить: 100 доларів США = 2788,7139 грн..

За договором позики від 05.12.2017, сума позики становить: 2788,7139 : 100 х 12000 = 334592,868 (після математичного округлення) = 334592,87 грн..

У позові ОСОБА_1 просить про стягнення позики в сумі: 334592,67 грн., тобто на 334592,87 грн. - 334592,67 грн. = 0,2 грн. менше, що є правом ОСОБА_1 , яке не порушує прав ОСОБА_2 ..

За договором позики від 05.12.2017, сума 7 % за період з 05.12.2017 по 05.02.2018, тобто за два місяці, становить: 12000 (доларів США) : 100 % х 2 = 1680 доларів США х 27,887139 = 46850,39352 (після математичного округлення) = 46850,39 грн..

За договором позики від 05.12.2017, сума 10 % збитків становить: 12000 (доларів США) : 100 % х 10 % = 1200 (доларів США) х 27,887139 = 33464,5668 (після математичного округлення) = 33464,57 грн..

За договором позики від 05.12.2017, сума 20 % штрафу становить: 12000 (доларів США) : 100 % х 20 % = 2400 (доларів США) х 27,887139 = 66929,1336 (після математичного округлення) = 66929,13 грн..

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики від 25.10.2017 за яким остання прийняла у власність від ОСОБА_1 в натурі 10120 доларів США зі строком повернення боргу не пізніше 25.10.2018 і повернення мало відбуватись у наступних порядку та строки, зокрема, не пізніше 25 числа кожного місяця починаючи з 25.11.2017 по 25.09.2018 по 385 доларів США (поточне повернення) і 25.10.2018 (остаточне повернення) 5885 доларів США.

Пунктом 5 договору позики від 25.10.2017 передбачено, що за порушення своїх зобов`язань за цим договором позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 10 % від усієї суми позики за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня.

Пунктом 8 договору позики від 25.10.2017 передбачено, що якщо позичальник прострочить виконання грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % річних від простроченої суми.

Як вказує сторона позивача відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договором позивача від 25.10.2017.

Відповідно до наданої стороною позивача довідки НБУ від 22.01.2019, офіційний курс гривні до долара США становить: 100 доларів США = 2794,8597 грн..

За договором позики від 25.10.2017 сума позики становить: 10120 (доларів США) х 27,948597 = 282839,80164 (після математичного округлення) = 282839,80 грн..

За договором позики від 25.10.2017 сума пені в розмірі 10 % від усієї суми позики за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня за період з 29.10.2018 по 22.01.2019 становить: 10120 (доларів США) : 100 % х 10 % = 1012 (доларів США) х 27,948597 х 86 (днів) = 2432422,294104 (після математичного округлення) = 2432422,29 грн..

За договором позики від 25.10.2017 сума 365 % річних від простроченої суми за період з 29.10.2018 по 22.01.2019 становить: 10120 (доларів США) : 100 % х 365 % = 36938 (доларів США).

У позові ОСОБА_1 просить про стягнення суми 365 % річних від простроченої суми 10120 доларів США в розмірі 8703,20 доларів США, що є правом ОСОБА_1 , яке не порушує прав ОСОБА_2

8703,20 (доларів США) х 27,948597 = 243242,2294104 (після математичного округлення) = 243242,23 грн..

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у забезпечення виконання договору позики від 25.10.2017 укладено нотаріально посвідчений третьою особою договір іпотеки від 25.10.2017 за яким ОСОБА_2 передано в іпотеку належну їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2015, кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 261 від 27.05.2021 у момент підписання договору позики від 25.10.2017, договору іпотеки від 25.10.2017, договору позики від 05.12.2017 та написання розписки від 05.12.2017 за своїм психічним станом ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Висновок судово-психіатричного експерта № 261 від 27.05.2021 ніким з учасників справи не спростовувався.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 754/1688/18 від 15.07.2022 № 16712/16714/22-32, підписи, рукописні записи, рукописні тексти в розписці від 05.12.2017, договорі позики від 05.12.2017, договорі позики від 25.10.2017, договорі іпотеки від 25.10.2017 від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 .. Будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив на ОСОБА_2 збиваючих факторів природного або штучного характеру при виконанні підписів, рукописних текстів, рукописних записів у розписці та трьох вищевказаних договорах відсутні, як відсутні і діагностичні ознаки, які б свідчили про незвичний стан ОСОБА_2 при виконанні підписів, рукописних текстів, рукописних записів у розписці та трьох вищевказаних договорах. Рукописний текст у розписці від 05.12.2017 виконаний ОСОБА_2 у незвичному стані під дією тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все, природного характеру.

У судовому засіданні двічі було допитано, експертів: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , якими складено висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 754/1688/18 від 15.07.2022 № 16712/16714/22-32 та які повністю підтримали свій висновок.

Допитаний судом зі сторони ОСОБА_2 свідок: ОСОБА_7 (рецензент) у своїх показаннях зазначила, що вона не має задокументованого відповідно до чинного законодавства документа, який би свідчив про її повноваження, як судового експерта почеркознавця. Проте, раніше вона офіційно працювала експертом в галузі судової почеркознавчої експертизи.

У судовому засіданні експерти: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не заперечували, що свідок: ОСОБА_7 та раніше дійсно офіційно працювала експертом в галузі судової почеркознавчої експертизи та навіть була їхнім керівником.

З метою уникнення обмеження сторони ОСОБА_2 у наданні доказів для доведення своїх доводів, судом долучено до справи письмова рецензія свідка ОСОБА_7 , складена 08.08.2022.

У судовому засіданні свідок: ОСОБА_7 (рецензент) у своїх показаннях зазначила, що на її думку висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 754/1688/18 від 15.07.2022 № 16712/16714/22-32 є недостатньо обґрунтованим, а по деяким об`єктам дослідження не всі ознаки відображені, що на думку свідка може свідчити про неповноту дослідження. У той же час свідок суду повідомила, що всі матеріали справи вона не досліджувала.

На питання суду свідок ОСОБА_7 зазначила, що вона не може сказати, що висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 754/1688/18 від 15.07.2022 № 16712/16714/22-32 необ`єктивний і по суті цей висновок є правильним та скоріш за все ОСОБА_2 підписувала спірні договори.

Перед початком судових дебатів головуючому 17.03.2023 канцелярією суду передано промову у судових дебатах (викладена письмово), яка підписана і подана до суду 16.03.2023 адвокатом Фєтісовим Є.П. та в п. 4 прохальної частини якої адвокат просить прийняти відмову від зустрічної позовної вимоги про визнання недійсним договору позики від 25.10.2017 та договору іпотеки від 25.10.2017.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2023 у справі № 754/1688/18 прийнято відмову від частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , а саме про визнання недійсним договору позики від 25.10.2017 з моменту його вчинення та визнання недійсним договору іпотеки від 25.10.2017 з моменту його вчинення і в цій частині закрито провадження у справі № 754/1688/18, а також вирішено питання про повернення позивачу за зустрічним позовом з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні зустрічних позовних вимог від яких позивач за зустрічним позовом відмовився.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

З урахуванням ст. 13 ЦПК України суд вирішує даний спір у межах заявлених позивачами за обома позовами позовних вимог.

Згідно ст. ст. 202, 203, 204 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 225 ЦК України, 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. 3. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

Згідно ст. ст. 625, 1046, 1047, 1048 ч. 1, 1049 ч. 1, 1050, 1051 ЦК України, 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 1. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 1. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 1. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 2. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 1. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц: «У частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.08.2020 у справі № 385/344/16-ц: «У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340: «6.41. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20: «21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13.10.2020 у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)). 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).».

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог або доказів того, що договір позики від 05.12.2017 був укладений і вчинений нею у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними або був укладений нею під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості її представника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, а також, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, сторона ОСОБА_2 суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Згідно ст. 49 ЦПК України, 1. Сторони користуються рівними процесуальними правами. 2. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. 3. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. 4. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи. 5. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. 6. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. 7. Сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою. 8. Заявник та заінтересовані особи у справах окремого провадження мають права та обов`язки сторін, крім випадків, передбачених у розділі IV цього Кодексу.

Після скасування заочного рішення і до початку першого судового засідання, коли справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження і навіть ще до переходжу розгляду справи даної справи за правилами загального позовного провадження, стороною ОСОБА_1 не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі подана уточнена позовна заява від 22.01.2019 про стягнення боргу за договором позики та в якій додатково ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги пред`явленням позовних вимог про стягнення коштів за договором позики від 25.10.2017.

Тому, доводи сторони ОСОБА_2 про порушення стороною ОСОБА_1 ст. 49 ЦПК України є безпідставними та не правовою підставою для залишення позову без задоволення.

Будь-які обмеження в доступі до правосуддя є недопустимими.

Доводи сторони ОСОБА_2 про те, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2017 ОСОБА_2 продала квартиру, яка була предметом іпотеки, що в свою чергу може свідчити про виконання договору позики від 25.10.2017, суд вважає безпідставними і такими, що не стосуються даного спору, оскільки ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2023 у справі № 754/1688/18 прийнято відмову від частини зустрічних позовних вимог сторони ОСОБА_2 , а саме про визнання недійсним договору позики від 25.10.2017 з моменту його вчинення та визнання недійсним договору іпотеки від 25.10.2017 з моменту його вчинення і в цій частині закрито провадження у справі № 754/1688/18.

З урахуванням викладеного, суд вважає первісний позов доведеним, а зустрічний позов недоведеним конкретними правовими доказами.

За таких обставин, первісний позов задовольняється, а в задоволенні зустрічного позову відмовляється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суду не надано доказів про звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до позову адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) за договором позики від 05.12.2017: 334645,67 грн. - позики, 46850,39 грн. - процентів за період з 05.12.2017 по 05.02.2018, 33464,57 грн. - збитків, 66929,13 грн. - штрафу (неустойки).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до позову адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) за договором позики від 25.10.2017: 282839,80 грн. - позики, 2432422,29 грн. - пені, 243242,23 грн. - процентів.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до позову адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ): 4818,90 грн. - судового збору та 3991,10 грн. - судового збору.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ:

Внесено до ЄДРСР з правильним номером провадження на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2023 у справі № 754/1688/18 про виправлення описки.

СУДДЯ: