КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4719/2023 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мостовенка Юрія Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором,-

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором.

Під час слухання справи як третю особу було залучено ОСОБА_1 .

В позовних вимогах позивач просив суд:

визнати частково недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 25,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.08.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. у частині покупця;

визнати покупцем за даним договором купівлі-продажу ОСОБА_2 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач за власні кошти придбала зазначене нерухоме майно, придбанням нерухомості займалась лише вона. Однак в силу певних обставин, які на той час склалися, покупцем за даним договором виступила її донька.

На початку березня 2021 року позивач просила доньку переоформити зазначене вище нерухоме майно на своє ім`я, проте, вона категорично відмовилась вчиняти будь-які дії та взагалі заявила, що має намір продати спірне приміщення. Крім того, позивач зазначає, що між її дочкою та чоловіком дочки погіршились відносини, вони стали проживати окремо та мають намір розлучитись і в неї є побоювання з приводу захисту своєї власності, тому на підставі положень ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва віж 05 липня 2022 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання покупцем за договором - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мостовенка Юрія Володимировича звернувся до суду з апеляційною скаргою. Апелянт погоджується з резолютивною частиною рішення, водночас, мотивувальна частина рішення частково не відповідає умовам законодавства, а отже рішення суду має бути змінено. Апелянт зазначає, що позов у даній справі має вочевидь штучний характер, оскільки предметом спору є об`єкт нерухомого майна, яке придбане ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , під час шлюбу, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як встановлено судом, що 08 серпня 2019 року між ОСОБА_3 (далі - Покупець) та ОСОБА_4 (далі - Продавець) укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, що, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О., предметом якого є вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м.

Відповідно до п. 1.7 Договору Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості Сторін; цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно купівлі-продажу Нерухомого майна.

Сторони домовились та зазначили в п. 2.1. Договору, що ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим Договором становить 712 100 (сімсот дванадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, які повністю Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору. Підписи під цим договором є підтвердженням факту повного розрахунку за продане Нерухоме майно і підтверджують відсутність будь-яких фінансових та матеріальних претензій до Покупця. Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам.

Як зазначено в п. 6.5. Договору, до відома Продавця доведено зміст заяви чоловіка Покупця ОСОБА_1 , про його згоду на підписання вказаного договору та придбання вказаного нежитлового приміщення, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міленіною К.О. 08.08. 2019 року за реєстровим № 833.

08.08.2019 року в Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на зазначене вбудоване приміщення.

Позивач, звертаючись до суду з позовом вважає оскаржуваний Договір купівлі- продажу нерухомого майна удаваним в частині покупця та у зв`язку з цим просить визнати його недійсним в частині покупця, та визнати її покупцем оскільки нерухоме майно придбано за її кошти, які нею позичені у свого двоюрідного брата ОСОБА_5 на підставі Договору позики від 06 серпня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦКУ удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦКУ).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

З наведених положень законодавства вбачається, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням».

До аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/223 8/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Крім того, аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 372/2157/19, у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №372/2158/19 та у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 205/2371/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань) (ефективний спосіб захисту).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Отже, колегія суддів погоджується, що обраний позивачем в даному позові спосіб захисту не передбачений законом, оскільки нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору, а ст. 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для зміни та доповнення судового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мостовенка Юрія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 31.01.2023.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник