Провадження № 2/369/746/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11.01.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі судових засідань Варваровій М.П., Житар А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.06.2010 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що відділом реєстрацїї актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві видано свідоцтво про шлюб та зроблено актовий запис № 463.

11.09.2020 р. рішенням Голосіївського районного судом м. Києва по справі № 752/6063/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_4 було придбано: земельну ділянку площею 0,1025 та. кадастровий номер :01:008:5020 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Тарасівка.

Відповідно до консультаційного висновку про вартість, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1025 та, кадастровий номер :01:008:5020 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Тарасівка, станом на 09.07.2021 р. становить 298 800 (двісті дев`яносто вісім вісімсот) грн. 00 коп.

Утім, за бажанням відповідача вищезазначене майно, яке було придбане під час перебування в шлюбі, було зареєстровано/оформлено на матір відповідача, а саме на ОСОБА_5 , але фактично перебуває у користуванні ОСОБА_4 .

Враховуючи, те що вищезазначене майно було придбано під час перебування у шлюбі за спільно зароблені грошові кошти, адже, в зазначений проміжок часу, позивач працювала в мережі спільних клінік ( Клінічна академія лазерної медицини CALM ) дерматовенерологом- косметологом та постійно вносила зароблені грошові кошти у розвиток спільного бізнесу та сімейного побуту, позивач вважає, то вищезазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 мати відповідача не працювала та доходу для придбання вищезазначеного майна у свою власність не мала.

Тому позивач просила суд визнати за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1025 га, кадастровий номер :01:008:5020 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Тарасівка. Стягнути з відповідачів судовий збір.

Ухвалою суду від 23.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

21.11.2022 представник відповідача - адвокат Осадчий С.С. подав через канцелярію суду у письмовому вигляді вступне слово, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання 21.11.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 12 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 463, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 12.06.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 463 - розірвано.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачем зазначено, що під час перебування в шлюбі було набуте нерухоме майно, а саме земельна ділянка, яка відповідно підлягає поділу між сторонами.

Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В силу ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частина 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 22, 23, 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

В порушення принципу змагальності, позивачем не було надано до суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували набуття спірного майна сторонами під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в шлюбі.

Позивачем не було надано до суду правовстановлюючих документів, з яких би вбачалось існування відповідної земельної ділянки та перебування її у власності однієї із сторін по справі.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Відповідно та керуючись статтями 57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265,354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Дубас