Дата документу 07.03.2023 Справа № 334/5997/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/5997/21 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
№ 22-ц/807/643/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надає концерн «МТМ» за адресою: АДРЕСА_1 . За період з 01.05.2009 по 31.07.2021 позивач надав зазначені послуги на загальну суму 83687,79 грн., відповідач оплату не здійснював, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 83687,79 грн..

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 83687,79 грн. та витрати у вигляді судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 червня 2016 року по 01 серпня 2021 року у загальному розмірі 66168,48 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 1794,66 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному об`ємі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, заперечення щодо фактичного користування комунальними послугами, непроживання відповідача та його матері за спірною адресою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів апелянта та просив відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що Концерном «МТМ» надаються послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності відповідача зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 30.05.2016 Шостою Київською державною нотаріальною конторою.

Згідно з розрахунком заборгованості за особовим рахунком НОМЕР_1 , за період з 01 травня 2009 року по 31 липня 2021 року позивач надав зазначені послуги на загальну суму 83687,79 грн., з них послуги з централізованого опалення на суму 68 297,10 грн, з централізованого постачання гарячої води на суму 15 390,69 грн.

За вказаний період жодних оплат за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не здійснювалось, відтак, за період з 01 травня 2009 року по 31 липня 2021 року виникла заборгованість у загальному розмірі 83 687,79 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання з оплати послуг за централізованого опалення та постачання гарячої води виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Водночас, судом враховано, що обов`язки відповідача як споживача послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , виникли з 30 травня 2016 року, оскільки він з цієї дати є власником зазначеної квартири. З урахуванням того, що позивачем не наведено в обґрунтування підстав позову жодних обставин, і не надано доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 має зобов`язання з оплати заборгованості за послуги Концерну «МТМ», що утворилася за період з 01 травня 2009 року по 30 травня 2016 року, зазначений період не враховувався при обчисленні заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статей 322 ЦК України, 162 ЖК України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, та оплачувати комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630 споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів ненадання виконавцем або припинення надання вказаних послуг позивачем суду не надано.

Поряд з цим, позивач виконував свій обов`язок по наданню послуг, такі послуги позивачем надавались, відповідач ними користувалась, а тому виходячи із вищенаведених вимог законодавства відповідач була зобов`язана своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Проте, відповідач дані зобов`язання виконувала неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем.

Досліджуючи доводи апелянта щодо факту непроживання у спірній квартирі, судова колегія виходить з наступного.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.

Аналіз наведеного положення закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи.

Відповідачем ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження того, що в спірний період (з 01 червня 2016 року по 01 серпня 2021 року) він не був споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Порядок проведення перерахунку за надання послуг з водопостачання та водовідведення споживачам фізичним особам регулюється Законом України «Про питну воду і питне водопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Порядком зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї, затвердженим Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 306/1 від 23 липня 2013 року, та Порядком зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї за місцем реєстрації, затвердженим Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №142 від 24 березня 2017 року.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що споживач має право на зменшення розміру оплати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його, їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач повідомляв Концерн «Міські теплові мережі» шляхом подання відповідної письмової заяви про свою відсутність за адресою реєстрації та неотримання послуг.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, що надаються Концерном «Міські теплові мережі», з 01 червня 2016 року по 01 серпня 2021 року.

Доводи апелянта щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи 18 липня 2022 року спростовуються матеріалами справи з огляду на наявність довідки про доставку електронного листа на електронну адресу ОСОБА_1 , зазначену ним у процесуальних заявах (а.с.22, 31, 44).

Колегія суддів виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з "презумпції обізнаності": особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01 червня 2016 року по 01 серпня 2021 року.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 7 березня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков