02.02.2023 Провадження по справі № 2/940/34/23
Справа № 940/596/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 лютого 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

за участю адвоката: Юхименка І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

08.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича», поновити його на роботі на посаді головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу від дня звільнення до дати постановлення рішення у справі, стягнути 20000 гривень моральної шкоди та судові витрати у справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.02.2018 року розпорядженням Тетіївського міського голови № 91, виданим на підставі рішення другої сесії Тетіївської міської ради № 57-02-VII від 15.02.2018 року, його було призначено на посаду головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради.

30.03.2018 року Тетіївська міська рада як орган управління майном уклала з ним контракт як з керівником комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради.

Розпорядженням Тетіївського міського голови № 133 від 28.10.2020 року «Про продовження терміну дії контракту головному лікарю комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради», діючий контракт з ним продовжено строком до 01.04.2024 року.

На підставі цього Тетіївська міська рада як орган управління майном 28.10.2020 року уклала з ним додаткову угоду до контракту, відповідно якої сторони домовились подовжити дію контракту на 3 роки строком до 01.04.2024 року.

Розпорядженням Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича», з 10.06.2022 року його було звільнено з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради з підстав, передбачених контрактом від 30.03.2018 року, пункт 5, 5.2 підпункт б) у разі порушення керівником законодавства України або обов`язків, передбачених контрактом, частини 1 пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Позивач вважає дане розпорядження незаконним, оскільки він умов контракту від 30.03.2018 року не порушував, відповідачем не встановлено самого складу допущених ним порушень коли саме та за який період були допущені порушення, притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП не є порушенням вимог фінансового та бюджетного законодавства, а також діями (бездіяльністю) керівника, що призвели до невиконання в установлені строки законних вимог органів державного фінансового контролю як передбачено Типовою формою контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, його було звільнено без урахування його пояснень та заперечень, а сам Тетіївський міський голова не мав права одноосібно виносити дане розпорядження, оскільки повноваження на розірвання контракту має лише орган управління майном, в даному випадку Тетіївська міська рада (позовна заява а.с. 4-22).

27.08.2022 року відповідач Тетіївська міська рада надала до суду відзив на позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зв`язку з їх безпідставністю, посилаючись на те, що останній, працюючи на посаді головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, порушив умови укладеного з ним контракту від 30.03.2018 року, а саме: п. 2.4 в частині ненадання органу управління майном на затвердження річного фінансового плану, п. 2.6 в частині ненадання на затвердження Засновнику або уповноваженому органу управління майном організаційної структури Центру, граничної чисельності працівників та штатного розпису, пп. б п. 5.2 в частині порушення законодавства України. Крім того, вважає, що додаткова угода від 28.10.2020 року до контракту з керівником комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради від 30.03.2018 року є нікчемним правочином, а тому розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року не порушує прав позивача у зв`язку із закінченням контракту 01.04.2021 року. При цьому, Тетіївський міський голова відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 10, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» може призначати на посади та звільняти з посад керівників комунальних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління відповідного органу місцевого самоврядування (а.с. 74-76).

21.09.2022 року позивачем було надано відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що в разі існування неузгодженості між нормами, у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу, а тому до тлумачення п. 2.6 контракту від 30.03.2018 року має застосовуватись Господарський кодекс України та Статут комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради. Щодо повноважень міського голови в період дії воєнного стану, то відповідач значно розширив його повноваження, оскільки ч.ч. 5, 6 ст. 10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» регулюють лише призначення керівників комунальних підприємств у період дії воєнного стану, а саме без обов`язкового в мирний час конкурсного відбору та подання декларації. Позивач вважає, що жодна з перелічених підстав припинення контракту з ним не знайшла свого підтвердження як факту, події чи обставини, яка мала місце у правовідносинах роботодавця та працівника, а тому просить його позов задовольнити (а.с. 90-94).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Юхименко І.М. позовні вимоги підтримали. Представник позивача суду пояснив: щодо невиконання позивачем вимог п. 2.4 контракту в період роботи позивача річні фінансові плани комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради на затвердження надавались та були затверджені Тетіївським міським головою, що підтверджується матеріалами справи; щодо невиконання позивачем вимог п. 2.6 контракту Тетіївська міська рада як орган управління майном та сторона контракту, затверджуючи 12.09.2019 року статут комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради в новій редакції, повноваження визначати організаційну структуру, чисельність та затверджувати штатний розпис передала самому підприємству - комунальному підприємству «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради (п. 4.9 статуту); щодо порушення пп. 5.2б п. 5 контракту то притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП не є порушенням вимог фінансового та бюджетного законодавства, а також діями (бездіяльністю) керівника, що призвели до невиконання в установлені строки законних вимог органів державного фінансового контролю як передбачено Типовою формою контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я. Крім того, Тетіївський міський голова не мав права одноосібно виносити розпорядження про звільнення керівника комунального підприємства, оскільки повноваження на розірвання контракту має лише орган управління майном, в даному випадку Тетіївська міська рада. Позивача було звільнено без урахування його пояснень та заперечень. А тому ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване розпорядження, поновити його на роботі з 11.06.2022 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, враховуючи довідку про доходи № 453 від 07.07.2022 року, а також стягнути моральну шкоду, так як внаслідок незаконного звільнення він зазнав моральних та фізичних страждань.

Представник відповідача Тетіївської міської ради Меленчук О.П. позовних вимог не визнав. Суду пояснив, що 06.05.2022 року Тетіївський міський голова своїм розпорядженням № 38 створив комісію виконавчого комітету Тетіївської міської ради для перевірки інформації, викладеної у зверненні народного депутата ОСОБА_2 . За результатами проведеної перевірки даною комісією було проведено засідання 09.06.2022 року та зроблено висновок про порушення головним лікарем комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанським В.П. умов укладеного з ним контракту від 30.03.2018 року, що підтверджується журналами вхідних та вихідних документів, усними поясненнями працівників, та про порушення ним законодавства України, а саме вимог ч. 1 ст. 172-6 КУПАП, на підставі чого і було винесено розпорядження Тетіївського міського голови про його звільнення за № 149 к-тр від 10.06.2022 року. Щоб не створювати дві комісії комісія 09.06.2022 року розглядала питання як порушені у зверненні ОСОБА_3 , так і інші питання трудової діяльності ОСОБА_1 , а також питання за поданням Білоцерківської окружної прокуратури щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-6 КУпАП. При цьому ОСОБА_1 на засідання комісії не викликався та письмові пояснення в нього не відбирались. Питання про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради на сесію Тетіївської міської ради не виносилося, рішення Тетіївської міської ради про розірвання з ним контракту немає.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що в період 2018-2020 років працював на посаді Тетіївського міського голови та пам`ятає, що ОСОБА_1 , працюючи головним лікарем комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради щорічно подавав на погодження ради річні фінансові плани, організаційну структуру підприємства, граничну чисельність працівників та штатні розписи. Жодних зауважень зі сторони міської ради щодо неподання даних документів чи несвоєчасного подання не було.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що працює заступником в.о. директора комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради та 22.07.2022 року на запит Тетіївської міської ради № 02-33/1111 від 22.07.2022 року видала довідку за № 499 про те, що з березня 2018 року по травень 2022 року річні фінансові звіти центру та документи щодо визначеної організаційної структури центру, чисельності працівників та штатного розпису не надавались. Дану довідку вона видала на підставі журналів вихідної кореспонденції, де записи про це були відсутні, а також усних пояснень головного бухгалтера.

Свідок ОСОБА_6 в судове засідання не прибув, надав до суду письмові пояснення по суті позову, в яких вказує, що розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича» винесене на підставі висновків, складених уповноваженими особами в спосіб, встановлений законом. Будь-які сумніви щодо достовірності вказаних висновків в нього, як в міського голови, відсутні. Інші обставини щодо предмета доказування по справі йому невідомі (а.с. 216).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача та свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Тетіївського міського голови № 91 від 28.02.2018 року, виданим на підставі рішення другої сесії Тетіївської міської ради № 57-02-VII від 15.02.2018 року, ОСОБА_1 було призначено на посаду головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради (а.с. 27).

30.03.2018 року Тетіївська міська рада як орган управління майном уклала з ним контракт як з керівником комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради (далі Центр) строком на три роки з 01.04.2018 року до 01.04.2021 року (а.с. 28-29).

Розпорядженням Тетіївського міського голови № 133 від 28.10.2020 року «Про продовження терміну дії контракту головному лікарю комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради», діючий контракт ОСОБА_1 продовжено на три роки по 01.04.2024 року (а.с. 30).

На підставі цього Тетіївська міська рада як орган управління майном 28.10.2020 року уклала з ним додаткову угоду до контракту від 30.03.2018 року, відповідно якої сторони домовились продовжити дію контракту на 3 роки до 01.04.2024 року, п. 7.1 контракту викласти в наступній редакції: «7.1. Цей контракт діє з 01 квітня 2018 року до 01 квітня 2024 року», додаткова угода є невід`ємною частину контракту від 30.03.2018 року (а.с. 31).

Відповідно до п. 2.1 контракту від 30.03.2018 року, керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво Центром, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Центру, передбачених законодавством, статутом та цим контрактом.

Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном або Тетіївської міської ради до закінчення терміну його дії: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі порушення керівником законодавства України або обов`язків, передбачених контрактом.

Згідно п. 5.5 контракту, якщо розірвання цього контракту проводиться на підставах, установлених у ньому, але не передбачених законодавством, звільнення керівника з посади здійснюється відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

06.05.2022 року для вивчення інформації, наведеної у депутатському зверненні народного депутата М.Радуцького щодо переведення медичних працівників КП КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» на неповний робочий день та скорочення (а.с. 34), Тетіївським міським головою розпорядженням за № 38 було створено комісію виконавчого комітету Тетіївської міської ради (а.с. 32).

09.06.2022 року за результатами проведеної перевірки відбулося засідання даної комісії, в порядок денний якого були включені питання: 1) про розгляд звернення народного депутата України ОСОБА_7 та перевірки інформації, викладеної у його зверненні, 2) про розгляд подання Білоцерківської окружної прокуратури від 08.06.2022 року № 50/6-2710 вих.-22 (в порядку ч. 3 ст. 65-1 ЗУ «Про запобігання корупції»).

В результаті комісія вирішила, що з огляду документів, які надані для огляду комісії КП КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги», порушень при скороченні посад не виявлено, при переведенні громадян на неповний робочий день та скороченні працівників підприємство діяло у межах діючого законодавства.

При цьому, комісія зробила висновок про те, що керівником КП КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Думанським В.П. не виконуються умови контракту від 30.03.2018 року, укладеного між ним та Тетіївською міською радою, зокрема п. 2.4 контракту, згідно якого керівник КП КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» зобов`язаний надавати органу управління майном , яким є Тетіївська міська рада, на затвердження річний фінансовий план для можливості подальшого фінансового контролю за діяльністю Центру. Також не виконується п. 2.6 контракту, за яким керівник Центру зобов`язаний надавати на затвердження засновнику та уповноваженому органу управління майном організаційну структуру Центру, граничну чисельність працівників та штатний розпис.

Крім того, комісія встановила, що ОСОБА_1 30.12.2020 року постановою Тетіївського районного суду Київської області притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, за що був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Таким чином, комісія зробила висновок про те, що оскільки ОСОБА_1 порушив законодавство України, а також неналежним чином виконав свої обов`язки, передбачені контрактом, то укладений з ним контракт може бути розірваний до закінчення його дії на підставі п. 5.2 пп. б контракту від 30.03.2018 року, а тому є всі підстави для припинення з ним трудового договору відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 36 КЗпП України (копія висновку комісії від 09.06.2022 року а.с. 33, копія протоколу засідання комісії від 09.06.2022 року а.с. 35).

Розпорядженням Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича», ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради з 10.06.2022 року з підстав, передбачених контрактом від 30.03.2018 року, пункт 5, 5.2 підпункт б) у разі порушення керівником законодавства України або обов`язків, передбачених контрактом, частини 1 пункту 8 статті 36 КЗпП України (а.с. 26).

Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Контитуції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від незаконного звільнення (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Відповідно до п. 10 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Відповідно до п.п. 3, 5, 7 Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 792 від 21.08.2019 року, контракт укладається згідно з типовою формою для відповідної організаційно-правової форми державного, комунального закладу охорони здоров`я в письмовій формі у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу. У контракті передбачаються строк його дії, права, обов`язки та відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), вимоги до збереження керівником закладу державного або комунального майна, підвищення ним кваліфікації або проходження перепідготовки протягом строку дії контракту (але не рідше одного разу на п`ять років), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання контракту. Контракт може бути розірваний на підставах, установлених законом або контрактом. При цьому звільнення з посади керівника закладу проводиться з урахуванням передбачених законодавством гарантій.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 контракт, як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

У пунктах 13, 18 своєї Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України розяснив, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

З огляду на вказане, в кожному конкретному випадку, суди досліджують умови укладеного контракту, конкретні пункту контракту, порушення яких ставляться у провину працівнику та, відповідно, конкретні докази на підтвердження порушення умов укладеного контракту та його припинення.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) дійшла висновку про те, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

Виходячи із системного аналізу норм законодавства про працю, наказ про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу шляхом дострокового розірвання контракту як особливої форми трудового договору є законним та обґрунтованим при дотриманні у сукупності наступних умов: наявність факту порушення працівником умов контракту, доведення факту порушення працівником контракту належними та допустимими доказами, прийняття рішення про дострокове розірвання контракту уповноваженою на те особою.

У постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 Верховний Суд України вказав, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві

Таким чином у справах про поновлення на роботі, в яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 22 березня 2017 року в справі № 6-3135 цс16 та від 17 лютого 2022 року у справі № 608/1224/20, провадження № 61-10450св21.

При цьому розгляд та вирішення трудових спорів повинні спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю (Постанова Верховного Суду від 23.01.2018 в справі № 273/212/16-ц).

Звільняючи ОСОБА_1 з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, Тетіївський міський голова у своєму розпорядженні № 149 к-тр від 10.06.2022 року посилається на порушення останнім умов контракту від 30.03.2018 року, а саме пп. 5.2б п. 5 - у разі порушення керівником законодавства України або обов`язків, передбачених контрактом. При цьому у вину ОСОБА_1 поставлені порушення п. 2.4 контракту, згідно якого керівник КП КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» зобов`язаний надавати органу управління майном, яким є Тетіївська міська рада, на затвердження річний фінансовий план для можливості подальшого фінансового контролю за діяльністю Центру; п. 2.6 контракту, за яким керівник Центру зобов`язаний надавати на затвердження засновнику та уповноваженому органу управління майном організаційну структуру Центру, граничну чисельність працівників та штатний розпис; а також порушення законодавства України притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Суд забезпечив можливість сторонам доводити свої вимоги та заперечення у відкритому змагальному процесі.

Проте відповідачем не надано доказів на підтвердження порушення позивачем умов контракту, які б давали підстави для звільнення на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Так, відповідно п. 2.4 контракту від 30.03.2018 року розділу 2, який передбачає права та обов`язки сторін, орган управління майном: за рішенням Тетіївської міської ради укладає та розриває контракт з керівником Центру; здійснює контроль за виконанням керівником умов контракту; організує фінансовий контроль за діяльністю Центру та затверджує його річний фінансовий план; здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за Центром майна.

Таким чином затверджувати річний фінансовий план Центру входить до обов`язків органу управління майном, яким є Тетіївська міська рада. Даним пунктом контракту не передбачено обов`язку керівника Центру (Думанського В.П.) подавати його на затвердження Тетіївській міській раді для можливості подальшого фінансового контролю за діяльністю Центру.

Крім того, порушення ОСОБА_1 п 2.4 контракту не конкретизовано, а отже не містить об`єктивної сторони самого порушення, оскільки не встановленим є коли саме та за який період останнім не було надано річні фінансові плани на затвердження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, річні фінансові планикомунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради на 2019 рік, на 2020 рік та на 2021 рік були затверджені головним лікаремкомунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанським В.П. та погоджені Тетіївським міським головою (на 2019 та 2020 рік ОСОБА_4 , на 2021 рік ОСОБА_6 ), що підтверджується копіями даних фінансових планів, доданих до матеріалів справи (а.с. 110-122), а також поясненнями свідка ОСОБА_4 . Що стосується фінансового плану на 2022 рік, то він затверджений головним лікарем комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанським В.П., але не погоджений Тетїівським міським головою (а.с. 128-133), хоча, зі слів позивача, надавався на таке погодження. А доказів того, що він взагалі не подавався на погодження до Тетіївської міської ради відповідачем до матеріалів справи не додано.

Додану до матеріалів справи довідку заступника в.о. директора комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Вольської В.В. № 499 від 22.07.2022 року (а.с. 79) суд до уваги не бере, оскільки вона видана вже після розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича» та стосується подання Тетіївській міській раді на затвердження річних фінансових звітів, а не річних фінансових планів.

Таким чином, порушення ОСОБА_1 п. 2.4 контракту від 30.03.2018 року не підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

Щодо порушення позивачем п. 2.6 контракту від 30.03.2018 року, згідно якого керівник Центру, зокрема, визначає організаційну структуру Центру, граничну чисельність працівників, штатний розпис та подає їх на затвердження засновнику та уповноваженому органу управління, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 62 Господарського кодексу України підприємство це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч. 3 ст. 64 ГК України).

Крім того, п. 4.4. статуту комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, затвердженого рішенням 2 сесії Тетіївської міської ради 7 скликання від 15.02.2018 року № 57-02-VII (а.с. 95-103) та п. 4.9 статуту комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, затвердженого рішенням 22 сесії Тетіївської міської ради 7 скликання від 12.09.2019 року № 685-22-VII (а.с. 36-44) передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність і затверджує штатний розпис.

Таким чином, Тетіївська міська рада як орган управління майном, затверджуючи статут комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, встановила порядок визначення організаційної структури підприємства, встановлення чисельності працівників і затвердження штатного розпису, делегувавши повноваження на це самому комунальному підприємству «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради.

У разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоячим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.

А тому, враховуючи наявність юридичної колізії між нормами Господарського кодексу України, статуту та контракту від 30.03.2018 року, суд вважає, що застосуванню підлягають саме норми Господарського кодексу України та стутуту відповідно, а не положення контракту від 30.03.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Тетіївською міською радою.

З огляду на це, суд вважає, що п. 2.6 контракту від 30.08.2018 року, за яким керівник Центру зобов`язаний надавати на затвердження засновнику та уповноваженому органу управління майном організаційну структуру Центру, граничну чисельність працівників та штатний розпис, не відповідає вимогам законодавства України, а тому його невиконання не може вважатись порушенням умов контракту, що має наслідком його розірвання та звільнення позивача із займаної посади.

Крім того, порушення ОСОБА_1 п 2.6 контракту також не конкретизовано, а отже не містить об`єктивної сторони самого порушення, оскільки не встановленим є коли саме та за який період останнім не було надано на затвердження органу управління майном організаційну структуру Центру, граничну чисельність працівників та штатний розпис.

Разом з цим, як вбачається із окремих наданих документів, штатний розпис комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради за 2018 рік та стуктура підприємства за 2018 та 2020 роки були погоджені Тетіївським міським головою, а отже надавались органу управління майном (а.с. 104-109).

Щодо порушення ОСОБА_1 законодавства України, а саме притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до п. 5.2б контракту від 30.03.2018 року, керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном або Тетіївської міської ради до закінчення його дії у разі порушення керівником законодавства України.

Проте, відповідно до пп. 10 п. 23 Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженої постановою КМУ № 642 від 16.10.2014 року, що діяла на час укладення контракту з ОСОБА_1 , та пп. 7 п. 24 Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, що діє в організаційно-правовій формі казенного або комунального некомерційного підприємства, затвердженої постановою КМУ № 792 від 21.08.2019 року, контракт може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії контракту у разі недотримання вимог фінансового та бюджетного законодавства.

Таким чином визначено, що контракт може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії контракту лише у разі недотримання вимог фінансового та бюджетного законодавства, а не будь-якого іншого. А відповідно до п.п. 3, 5, 7 Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 792 від 21.08.2019 року, контракт укладається згідно з типовою формою для відповідної організаційно-правової форми державного, комунального закладу охорони здоров`я в письмовій формі у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними.

Крім того, Тетіївським міським головою під час винесення оскаржуваного розпорядження про звільнення ОСОБА_1 не було врахованого того, що останнійпритягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП постановою Тетіївського районного суду Київської області від 30.12.2020 року,був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, та штраф сплатив, а відповідно до ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Відповідно до ст. 7 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 було звільнено без урахування його заперечень та зауважень. Останній, як пояснив сам представник Тетіївської міської ради в судовому засіданні, на засідання комісії не викликався та письмові пояснення в нього не відбирались.

Крім того, відповідно до п. 2.4 контракту від 30.03.2018 року орган управління майном, яким є Тетіївська міська рада, за рішенням Тетіївської міської ради укладає та розриває контракт з керівником Центру.

Відповідно до пп. 7.2.4 п. 7.2 статуту комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, затвердженого рішенням 22 сесії Тетіївської міської ради 7 скликання від 12.09.2019 року № 685-22-VII, засновник (Тетіївська міська рада) укладає і розриває контракт з керівником підприємства та здійснює контроль за його виконанням.

Таким чином, повноваження на розірвання контракту з ОСОБА_1 як керівником комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, мала виключно Тетіївська міська рада, а не Тетіївський міський голова.

Суд вважає надуманими твердження відповідача про те, що Тетіївський міський голова відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 10, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» може самостійно призначати на посади та звільняти з посад керівників комунальних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління відповідного органу місцевого самоврядування, оскільки дані положення закону регулюють лише призначення керівників комунальних підприємств у період дії воєнного стану, а саме без обов`язкового в мирний час конкурсного відбору та подання декларації.

Так, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Особа, яка претендує на зайняття політичної посади, посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівника суб`єкта господарювання державного сектору економіки, посади керівника комунального підприємства, установи, організації, у період дії воєнного стану не подає декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачену Законом України «Про запобігання корупції», та документ про підтвердження рівня володіння державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

А ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачає, що в умовах воєнного стану особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не несе відповідальність, у тому числі кримінальну, за рішення, дії чи бездіяльність, негативні наслідки яких неможливо було передбачити або які охоплюються виправданим ризиком, за умови, що такі дії (бездіяльність) були необхідні для відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, аналізуючи зібрані та доліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10.06.2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича» є необгрунтованим та незаконним у зв`язку з недоведеністю факту порушення останнім контракту від 30.03.2018 року належними та допустимими доказами, прийняте неуповноваженою на те особою, а тому підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на роботі на посаді головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради відповідно з 11 червня 2022 року.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Тетіївської міської ради на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якого провести станом на дату постановлений рішення суду, то суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно довідки про доходи, виданої комунальним підприємством «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради № 453 від 07.07.2022 року, позивач ОСОБА_1 працював головним лікарем в комунальному підприємстві «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, де і нараховувалася йому заробітна плата. Тетіївська міська рада жодних виплат не здійснювала.

Позивач не довів жодними належними та допустимими доказами, що саме Тетіївська міська рада повинна нести обов`язок по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже жодної посади, як вбачається з досліджених судом доказів в Тетіївській міській раді ОСОБА_1 не обіймав та заробітної плати від Тетіївської міської ради не отримував.

Тобто в даному випадку особою, яка повинна здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є саме комунальне підприємство «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, оскільки саме цей заклад відповідає за нарахування та виплату заробітної плати, а не власник закладу Тетіївська міська рада.

Слід зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Така позиція суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду України, викладеному у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду України у постанові від 07.10.2020 року у справі № 705/3876/18.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15.05.2019 року справа № 727/1561/16-ц.

Позивач ОСОБА_1 мав звернутися з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради. Суд не має можливості в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства вирішити це питання при відсутності відповідного звернення позивача до вказаної особи. А відтак, Тетіївська міська рада не є належним відповідачем у справі щодо даної позовної вимоги. Тобто в даному випадку особою, яка повинна здійснити виплату щодо заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 є саме комунальне підприємство «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради», оскільки саме цей заклад відповідає за нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 , а не власник закладу.

За таких умов суд в задоволенні позоної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Тетіївської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовляє.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити, що зазначена відмова у задоволенні вказаної позовної вимоги не позбавляє позивача ОСОБА_1 права звернутися з відповідним позовом до комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради».

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так із правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним, особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12.

За приписами ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами 4-5 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спавах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень, посилаючись на те, що після звільнення він зазнав моральних та фізичних страждань, порушення нормальних життєвих зв`зків, втрати сну та спокою через невизначеність у зв`язку з втратою роботи та засобів для існування. Йому потрібно весь час виправдовуватись та пояснювати ситуацію зі звільненням пацієнтам, медичним працівникам, керівникам підприємств та іншим жителям громади, що завдало шкоди його діловій репутації. Перебування у постійному стресі призвело до загострення гіпертонічної хвороби, в звязку з чим йому з 17.06.2022 року по 24.06.2022 року лікарем комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Лукашенком І.Ю. було призначено амбулаторне лікування, а з 05.07.2022 року він був госпіталізований до відділення реанімації та інтенсивної терапії комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, що підтверджується копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та копією листка непрацездатності № 144710 від 07.07.2022 року (а.с. 55, 56).

Враховуючи те, що судом встановлено порушення трудових прав позивача, що призвело до втрати ним роботи та моральних страждань, погіршення здоров`я, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Тетіївської імської ради на його користь моральної шкоди.

Проте, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо визнає підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною та достатньою аби компенсувати людські страждання, тому її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд бере до уваги висновок, висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020,справа №752/17832/14-ц, про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд визнає, що права позивача були порушені та це є природнім, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у напруженні, викликаному зміною в звичайному укладі життя.

Отже, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Тетіївської міської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 10000 гривень.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Що стосується судового збору.

Позивач просить стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір в сумі 4465,80 гривень, що підтверджує квитанціями ID 1759-4131-0707-3880, ID 0332-2336-3489-4805, ID 1036-3298-1536-8183 від 08.07.2022 року (а.с. 1-3).

Проте, дослідивши заявлені та задоволені позовні вимоги, суд виходить з такого.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином позовна вимога ОСОБА_1 про поновлення на роботі судовим збором не оплачується, як і вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10 червня 2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича», яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

В даному випадку судовим збором має бути оплачена вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вимога про стягнення моральної шкоди (відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» станом на час подання позову по 992,40 гривень за кожну вимогу).

За результатами розгляду справи суд в задовленні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив, а позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнив частково, стягнувши 50% заявленої суми, а тому суд приходить до висновку, що відшкодуванню з відповідача на користь позивача підлягає 496,20 гривень сплаченого судового збору за заявлення позвоної вимоги про стягнення моральної шкоди (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).собою.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 479/475/21, провадження № 61-6583св22 дійшов наступного висновку.

Так, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Як вбачається з додатку №1 до договору про надання правових послуг адвоката № 07/Д/22 від 10.06.2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Юхименком І.М., розмір гонорару адвоката за надання правничих та інших послуг на виконання адвокатом повноважень щодо захисту, юридичного супроводу та представництва інтересів ОСОБА_1 в судах, зокрема в суді першої інстанції, з усіх правовідносин, що стосуються визнання протиправним та скасування розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10 червня 2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича», поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітнку за час вимушеного прогулу складає 20000 гривень, в тому числі 1000 гривень усна консультація адвоката з вивченням документів клієнта при зверненні, ознайомлення з матеріалами справи, 9000 гривень підготовка та написання позову та 10000 гривень представництво клієнта в суді першої інстанції, які ОСОБА_1 оплатив.

В якості доказів суду надано договір про надання правових послуг адвоката № 07/Д/22 від 10.06.2022 року (а.с. 57-58), додаток № 1 до договору про надання правових послуг адвоката № 07/Д/22 від 10.06.2022 року (а.с. 59), акти виконаних робіт від 08.07.2022 року та від 02.02.3023 року (а.с. 60, 229), а також розрахункові квитанції серії БВАА № 718811 від 08.07.2022 року та серії БВАА № 718815 від 02.02.2023 року (а.с. 61, 228).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування з відповідача таких витрат в заявленому розмірі, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат та є завищеним, виходячи з ринкових цін на адвокатські послуги.

Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд враховує характер виконаної адвокатом роботи (консультування, вивчення документів клієнта, складання позову та участь у 8 судових засіданнях, 3 з яких не відбулися), принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій їх необхідності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи.

З урахуванням наведеного суд стягує з відповідача на користь позивача 10000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного суд вважає наведене обґрунтування даного рішення достатнім.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 36, 119, 235 КЗпП України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Тетіївського міського голови № 149 к-тр від 10 червня 2022 року «Про звільнення з посади головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради Думанського Василя Павловича».

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного лікаря комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради, , юридична адреса: Київська область, Білоцерківський район, м. Тетіїв, вул. Цвіткова, 26, з 11 червня 2022 року.

Стягнути з Тетіївської міської ради, , юридична адреса: Київська область, Білоцерківський район, м. Тетіїв, вул. Януша Острозького, 5, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , - 10000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з Тетіївської міської ради, , юридична адреса: Київська область, Білоцерківський район, м. Тетіїв, вул. Януша Острозького, 5, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати: 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок сплаченого судового збору та 10000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 08 лютого 2023 року.

Суддя: Т.П.Косович