ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/559/23 Справа № 202/706/22 Головуючий у першій інстанції: Ісаєва Д.А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20800,00 дол. США., зі сплатою відсотків за користування кредитом, терміном до 21.09.2022 року. Відповідач порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені договором терміни. 14.03.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2019 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року, а саме: заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 269,12 дол. США. На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2019 року не виконано боржником. Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні суду від 05.07.2019 року, тобто за період з 21.09.2007 року по 05.05.2015 року, то за період після подання позовної заяви від 14.03.2019 року, з 15.03.2019 року по 05.01.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 1273,91 долар США - 3% річних від простроченої суми. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість у розмірі 1273,91 долар США, що еквівалентно 34765,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 34765,00 грн., розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNC0GK00000146, згідно якого останній отримав кредит шляхом надання готівки через касу банку у розмірі 18400,00 дол. США. на купівлю квартири та на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості, терміном по 21.09.2022 року включно, що підтверджується копією вказаного договору, копією ордеру розпорядження №DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року про надання кредиту в сумі 16000,00 дол. США, а також встановлено судовим рішенням від 05 липня 2019 року у справі №202/2152/19 (а.с. 15-17, 18).

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 24-25).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року у справі №202/2152/19 задоволено частково позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року, а саме заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 269,12 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 768,40 грн. В іншій частині позову відмовлено; заочне рішення набрало законної сили 06.08.2019 року (а.с. 5-6).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним вище заочним рішенням також встановлено, що станом на 15.02.2019 року наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 95338,00 дол. США, що складається з: 15091,75 дол. США - заборгованість за кредитом; 20594,31 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3636,95 дол. США - заборгованість по комісії; 56014,99 дол. США заборгованість за пенею. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.05.2015 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість у розмірі 46639,73 дол. США, яка складається з: 15115,62 дол. США - заборгованість за кредитом; 10269,05 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2068,95 дол. США - заборгованість по комісії; 16965,17 дол. США заборгованість за пенею.

03.03.2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, у зв`язку зі зверненням до суду 03.03.2015 року про стягнення усієї заборгованості, АТ КБ "ПриватБанк" змінило строк виконання зобов`язання за кредитним договором №DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року в повному обсязі.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши наявність у позивача права на отримання 3% річних, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору №DNC0GK00000146 від 21.09.2007 року щодо повернення основної суми заборгованості (тіла кредиту) в розмірі 15091,75 дол. США, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1273,91 дол. США, що еквівалентно 34765,00 грн. за період з 15.03.2019 року по 05.01.2022 року.

Розмір 3% річних підтверджується наданим позивачем розрахунком за період з 15.03.2019 року по 05.01.2022 року включно із застосуванням курсу 1 долара США до 27,29 грн. на 05.01.2022 року, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем (а.с. 7).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Ураховуючи викладене, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, а також Великої Палати Верховного Суду №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року.

У даній справі АТ КБ "ПриватБанк"звернувся з позовом 01 лютого 2022 року. Отже, позовна давність щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.03.2019 року по 05.01.2022 року включно(відповідно до змісту позовних вимог) - не пропущена.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про заявлення банком вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, а не 3% річних згідно статті 625 ЦК України. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог банку.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні позовної заяви (2481,00 грн.) та апеляційної скарги (3721,50 грн.) в розмірі 6202,50 грн. (а.с. 1, 68).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»() 3% річних у розмірі 1273 (одна тисяча двісті сімдесят три) дол. США 91 цент, що еквівалентно 34765 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судові витрати в розмірі 6202 (шість тисяч двісті дві) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 24 лютого 2023 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова