Справа № 388/1820/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представника ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, які втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом до відповідачів та просить визнати їх такими, які втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровано місце проживання відповідачів у справі, які фактично за цією адресою не проживають.

Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією за цією адресою місця проживання відповідачів не може оформити субсидію. Тепер вирішив продати житловий будинок, однак реєстрація місця проживання в ньому сторонніх осіб відлякує покупців, які, окрім іншого вимагають зняти з реєстрації місце проживання відповідачів перед купівлею-продажем.

Відповідачі у справі відзив на позовну заяву до суду у встановлений строк не надіслали.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, повідомлялись про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомили.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто є сусідкою позивача. За цією адресою проживає близько сорока семи років. Позивача знає з дитинства. Відповідачів у свою чергу не знає та ніколи не бачила. Стверджує, що відповідачі ніколи не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Попереднім власником житлового приміщення за цією адресою була ОСОБА_6 , яка є бабою позивача.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Особисто за цією адресою проживає дев`ятнадцять років. Пам`ятає, що за адресою позивача раніше проживала його баба, однак проживала не довго, оскільки переїхала проживати до своєї доньки. Відповідачі за цією адресою ніколи не проживали.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 31 січня 2018 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстрованим у реєстрі за № 138, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 112382523 від 31 січня 2018 року, є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-8).

У вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровано місце проживання відповідачів у справі (а. с. 9, 18, 19).

Відповідачі у справі не були членами сім`ї позивача, у житловому приміщенні не проживають та не проживали, а мали лише зареєстроване у цьому житловому приміщенні місце проживання.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст. 401 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Положеннями ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідачі у справі не є членами сім`ї власника житла, не пов`язані з ним спільним побутом, в житловому приміщенні не проживають та не проживали, а тому їх право користування чужим майно підлягає припиненню згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391, 401-404, 406 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, які втратили право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, які втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24 березня 2023 року.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський