печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Рябошапко М.О.

за участю:

представника позивача - Дугінова Д.А.

представника відповідача - Штронди А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дугінов Дмитро Андрійович, до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про розірвання депозитного договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року адвокат Дугінов Д.А., в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів.

Ухвалою судді Григоренко І.В. від 28 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання депозитного договору та стягнення коштів, виділено в окреме провадження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 , представник позивача указував на те, що між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк»,укладено депозитний договір № SAMDN8966 «Депозит+12 міс.» від 03 січня 2013 року, з виплатою суми вкладу та 18 % річних процентів в кінці терміну дії договору, строком на 12 місяців - до 03 січня 2014 року включно.

Зауважував, що як передбачено умовами вказаного договору, ОСОБА_1 не відмовлялася від продовження строку дії вкладу, а тому дія договору продовжувалася автоматично не на один строк.

Вказував, що навесні 2014 року, в зв`язку з анексією АР Крим,відповідач позбавив права позивача безперешкодно користуватись своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків і проведення інших операцій за рахунками, заблокувавши доступ до них.

Посилаючись на те, що у жовтні 2021 року позивач зверталася із заявою до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «Приватбанк» проігноровано вказану заяву, тим самим, фактично відмовлено в поверненні усіх належних ОСОБА_1 сум грошових коштів за договором банківського вкладу у добровільному порядку, остання змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Змінивши предмет позову, а також збільшивши позовні вимоги, представник Дугінов Д.А. , просить: розірвати депозитний договір № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором банківського вкладу, а саме: 120 000,00 грн - не повернуту суму вкладу, 1 834,52 грн - нараховані, але не виплачені проценти, 200 416,44 грн - не нараховані та не виплачені проценти за період з 04 березня 2014 року по 07 липня 2022 року, а також за порушення виконання умов грошового зобов`язання - 6 550,63 грн - 3 % річних за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року, 50 701,04 грн - інфляційні втрати із жовтня 2021 року по травень 2022 року , та 1 449 383,87 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року.

24 травня 2022 року здійснено автоматизований розподіл та визначено суддю для розгляду вказаної справи, яку передано судді Бусик О.Л. згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 26 травня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

02 серпня 2022 року від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник АТ КБ «Приватбанк» просить відмовити позивачу в задоволенні позову, вказуючи на те, що 17 листопада 2014 року банк виявив факт переведення боргу за вказаними позивачем договорами банківських вкладів на нового боржника ТОВ «ФК» «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку № 1 до Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі; від позивача не надходило будь-яких письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», згідно з розміщеним банком 30 січня 2015 року повідомленням у відповідності до п. п. 1.1.7.58. та 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг від 01 червня 2014 року, що розміщені на офіційному сайті банку, тому, вважається, що переведення боргу здійснено зі згоди ОСОБА_1 ; депозитний договір № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року є розірваним ще із серпня 2015 року (після отримання відповідної заяви позивача від 27 липня 2015 року), тому правові підстави для нарахування процентів на вклад відсутні.

Крім того, представником відповідача подано заяву про залучення до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон».

У серпні 2022 року відпредставника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла відповідь на відзив представника відповідача на позовну заяву, в якій вказано про те, що позивач не надавала згоди на переведення боргу за договором, який є предметом спору в цій справі, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулося за згодою ОСОБА_1 і такий договір, укладений 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» є нікчемним; факт перерахування АТ КБ «Приватбанк» коштів ТОВ «ФК Фінілон» не підтверджений; Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» позивачем не підписувалися, отже не є складовою укладеного між сторонами депозитного договору; оскільки спірний договір не розірвано за рішенням суду, тому позивач має право на отримання процентів та сплату пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ТОВ «ФК «Фінілон».

27 жовтня 2022 року від представника АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшли заперечення на відповідь представника позивача на відзив на вказаний позов, а також відзив на заяву про зміну предмета позову, в яких зазначено, що відсутність згоди кредитора не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу, укладеного між новим кредитором і первісним боржником; з огляду на розміщену на офіційному сайті банку інформацію для клієнтів про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» та неподання відповідних письмових заперечень до 15 лютого 2015 року, АТ КБ «Приватбанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором, який є предметом спору, а саме ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником; підстави для розірвання оспорюваного депозитного договору відсутні, оскільки він вважається розірваним із серпня 2015 року на письмову вимогу вкладника; позивачем пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності в частині стягнення процентів за депозитним договором № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, перебіг якої розпочався з 27 липня 2015 року - з моменту звернення ОСОБА_1 до банку із заявою про дострокове розірвання договору та виплату коштів; оскільки депозитний договір № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року є розірваним з 14 серпня 2015 року (після отримання відповідної заяви позивача від 27 липня 2015 року), тому правові підстави для нарахування пені за вкладом на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні; позивачем неправильно, безпідставно та з пропуском позовної давності нараховані 3 % річних і інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

19 грудня2022 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких він під час вирішення вказаної справи просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 листопада 2022 року в справі № 202/5076/19 (провадження № 61-9752св22)про те, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу вкладу без фактичної виплати коштів, не припиняє споживчих відносин і не є підставою для розірвання договору.

Представник позивача в судовому позов підтримав, який просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив і просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Пояснень на позов від ТОВ «ФК «Фінілон» до суду не надходило.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши доводи представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема, 03 січня 2013 року між сторонами у Кримському регіональному управлінні відповідача укладено депозитний договір № SAMDN8966 «Депозит+12 міс.», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку 120 000,00 грн на умовах сплати 18 % річних, строком на 12 місяців - до 03 січня 2014 року включно.

Вказані обставини, так само як і факт внесення коштів на депозитний рахунок підтверджується письмовими доказами та сторонами не оспорюється.

Також судом з`ясовано, що у 2014 році АТ КБ «Приватбанк» кошти на рахунках позивача було заблоковано у зв`язку з агресією РФ на території України.

21 вересня 2021 року позивач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання депозитного договору № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року та видачу коштів, у тому числі, вкладу та процентів.

Вказану заяву відповідачем отримано 18 жовтня 2021 року, що підтверджується даними поштового відправлення (трек номер 950 АТ «Укрпошта»).

При цьому, факт звернення позивача до банку раніше із заявою про дострокове повернення банківського вкладу підтверджує у відзиві на позовну заяву представник позивача, зазначаючи також, що ще 12 серпня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» отримано відповідну заяву ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року.

Судом з`ясовано, що станом на момент звернення до суду належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернуто.

Вказані обставини, крім іншого, підтверджуються довідкою № , згідно з якою розмір коштів, в тому числі проценти, які підлягають до виплати за депозитним договором № SAMDN8966 становить 121 834,52 грн.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (ч. 3 ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За змістом положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ст. 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт укладення депозитних договорів та внесення грошових коштів на депозитний рахунок не є предметом спору та визнається і не заперечується відповідачем.

При цьому, відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом, а оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за спірним договором банківського вкладу, а посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів, належних ОСОБА_1 , не звільняють відповідача від обов`язку з повернення отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у вказаній справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року в справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Припинення діяльності відділення банку як структурного підрозділу юридичної особи на території АР Крим не є підставою припинення договірних відносин між сторонами та не звільняє банк від відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договорами.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати вкладів клієнтам банку, слід дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладу, враховуючи те, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними та допустимими доказами, а грошові кошти за договором банківського вкладу ОСОБА_1 на її вимогу не виплачені.

При цьому, посилання відповідача як на законність переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» на п.п. 1.1.7.58, 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, шляхом повідомлення на сайті банку та про достатність мовчазної згоди ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами, зміненими через півтора року після укладення з позивачем депозитного договору, остання була ознайомлена і погодилася з ними, отже їх не можна вважати складовою спірного депозитного договору № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року.

Схожі висновки містяться й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Що стосується суми, заявленої до стягнення позивачем невиплачених та ненарахованих банком процентів за договором банківського вкладу, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Частинами 5, 6 ст. 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) та від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;

«в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу».

Судом встановлено, що 27 липня 2015 року позивач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення вкладу за депозитним договором № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, яку відповідачем отримано 15 серпня 2015 року.

Банком за наслідками отримання заяви від вкладника про повернення вкладу за депозитним договором № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року не було пролонговано вказаний договір.

Отже, строком вимоги позивача, в цьому випадку, необхідно вважати саме дату отримання АТ КБ «Приватбанк»заяви про повернення коштів за договором банківського вкладу, оскільки сторонами не надано, а з наданого позивачем примірника депозитного договору № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, не вбачається узгодження іншої дати (моменту) розірвання договору банківського вкладу.

При цьому, як встановлено судом вище, на вимогу ОСОБА_1 вклад їй не повернуто, а також не виплачено нарахованих процентів як під час дії депозитного договору в розмірі 1 834,52 грн, так і після закінчення його строку дії, тобто після 04 січня 2014 року, що й не оспорюється представником відповідача в судовому засіданні.

Згідно з умовами укладеного між сторонами депозитного договору (п. 4 заяви № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року на оформлення вкладу «Депозит+,12 міс.») під час пролонгації строку вкладу, розрахунок процентів за кожен новий строк вкладу відбувається за процентною ставкою, діючою в АТ КБ «Приватбанк» для пролонгованих депозитних вкладів цього найменування та строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових договорів.

Враховуючи, що сторонами не надано підтверджень про діючу проценту ставку для пролонгованих депозитних договорів «Депозит+,12 міс.», суд під час нарахування процентів поза межами строку дії договору, тобто з 04 січня 2014 року до 15 серпня 2015 року, включно, виходить із вимог ст. 1061 ЦК України та обумовленої сторонами в договорі процентної ставки в розмірі 18 % річних за користування банком депозитними коштами.

Оскільки, заяву ОСОБА_1 отримано відповідачем 12 серпня 2015 року, а тому, суд вважає, що позивач має право на стягнення процентів, крім вищевказаної суми, з урахуванням заявлених позовних вимог та встановленого ст. ст. 3, 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, за період з 04 березня 2014 року до 12 серпня 2015 року, в розмірі 29 589,04 грн, яка розраховуються за формулою [проценти]=[сума боргу 120,000]х[процентна ставка за рік 18%]/100%х[кількість днів 500 (різниця між датою закінчення розрахунку та датою початку розрахунку)]/[кількість днів у році (календарному) 366].

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст. ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

При цьому, виплата передбачених п. 1 договору та встановлених ст. ст. 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Після розірвання договорів банківського вкладу, за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, в тому числі і з виплати процентів, припиняються.

Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються.

Отже, договір депозиту № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, є розірваними з 12 серпня 2015 року, тому з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договору процентів припиняється, а, починаючи з 13 серпня 2015 року, права та інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за період з 13 серпня 2015 року до 07 липня 2022 року необхідно відмовити.

При цьому, в постанові від 28 листопада 2022 року в справі № 202/5076/19 (провадження № 61-9752св22), на яку посилається представник позивача судами не встановлено дострокового розірвання депозитних договорів за заявою вкладника та повернення у зв`язку з цим грошових коштів за вказаними договорами, що свідчить про продовження між сторонами правовідносин за цими договорами.

Таким чином, у зв`язку із односторонньою відмовою позивача від депозитного договору у повному обсязі і право ОСОБА_1 на таку відмову встановлено ч. 1 ст. 1075 ЦК України (договір банківського рахунка (вкладу) розривається за заявою клієнта у будь-який час), договір депозиту № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року є розірваним (ч. 3 ст. 651 ЦК України) з 12 серпня 2015 року, тому правових підстав для повторного розірвання вказаного договору за рішенням суду на вимогу позивача, як однієї із його сторін, не вбачається.

Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, то суд виходить із наступних міркувань.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Нарахування трьох процентів річних і інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, в зв`язку із тим, що виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Встановивши, що банк не виплатив позивачу суму депозиту разом із нарахованими відсотками у загальному розмірі 151 423,56 грн, з яких 120 000,00 грн - неповернута сума вкладу, 1 834,52 грн - нараховані, але невиплачені проценти та 29 589,04 грн - не нараховані та не виплачені проценти з моменту пролонгації депозитного договору, тому після розірвання 12 серпня 2015 року депозитного договору № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, наявні підстави для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 за вказаний представником позивача період 3 % річних з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року та інфляційних втрат з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року на підставі ст. 625 ЦК України.

Періоди стягнення вказаних вище сум коштів позивачем заявлені в межах встановленої ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю у три роки (час звернення до суду із вказаним позовом - жовтень 2021 року), а тому заява представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є необґрунтованою та безпідставною, та судом до уваги не береться.

Проте позивач помилилася щодо розрахунків наказних сум, де нею заявлені вимоги про стягнення відповідно 6 550,63 грн (3 % річних) та 50 701,04 грн (інфляційні втрати) за вищевказаний період.

Сума 3 % річних становить 3 235,91 грн, а їх розрахунок проводиться за формулою:[проценти 3 235,91]=[сума боргу (сума простроченого боргу)151 423,56]х [процентна ставка (3 % річних)]/100%х[кількість днів (різниця між датою закінчення розрахунку та датою початку розрахунку) 260]/[кількість днів у році (календарному)366].

Інфляційні нарахування здійснюються за формулою [збитки від інфляції]=[сума боргу (сума простроченого боргу)]х[індекс інфляції (%) (добуток щомісячних індексів за відповідний період)]/100%-[сума боргу].

Індекси інфляції за період прострочення становили: жовтень 2021 року - 100,90 %, листопад 2021 року - 100,80 %, грудень 2021 року - 100,60 %, січень 2022 року - 101,30 %, лютий 2022 року - 101,60 %, березень 2022 року - 104,50 %, квітень 2022 року - 103,10 %, травень 2022 року - 102,70 %, а їх сукупний індекс 100,90%?100,80%?100,60%?101,30%?101,60%?104,50%?103,10%?102,70%=116,519%.

Отже, інфляційні нарахування становлять 25 014,26 грн та =151 423,56 грн (сума боргу)?116,519% (сукупний індекс інфляції)/100%-151 423,56 грн (сума боргу).

Крім того, позивач ставить питання про стягнення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені договором банківського вкладу № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року в розмірі 1 449 383,87 грн за кожен день прострочення за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (ч. ч. 1,2 ст. 1060 ЦК України).

У разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків», а також вказано, що:

«в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

Оскільки, у липні 2015 року позивач звернулася до АТ КБ «Приват Банк» із заявою про розірвання депозитного договору і вимогою про повернення вкладу за договором № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року, тому з огляду на розірвання вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника, з 12 серпня 2015 року (момент отримання її банком), між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, і в задоволенні позовних вимог про стягнення пені необхідно відмовити.

При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з наступного.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 ПК України).

Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 ПК України.

Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у пп. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 ПК України).

До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПК України.

Згідно з п.п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПК України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа.

Отже, податковий агент, згідно п. п. 14.1.180 ПК України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом ПК України.

При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК України.

Відповідно до абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України.

Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Оскільки позивач при поданні позову звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 1 796,74 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, 1074, 1075, ЦК України, ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1-18,76, 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дугінов Дмитро Андрійович, до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про розірвання депозитного договору та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу № SAMDN8966 від 03 січня 2013 року в розмірі: 120 000,00 грн (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок) - неповернута сума вкладу, 1 834,52 грн (одна тисяча вісімсот тридцять чотири гривні 52 копійки) - нараховані, однак не виплачені проценти, 29 589,04 грн (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 04 копійки) - не нараховані та не виплачені проценти з моменту пролонгації депозитного договору, а також 3 % річних в сумі 3 235,91 грн (три тисячі двісті тридцять п`ять гривень 91 копійку), та інфляційні нарахування в розмірі 25 014,26 грн (двадцять п`ять тисяч чотирнадцять гривень 26 копійок) за порушення умов грошового зобов`язання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 1 796,74 грн (одна тисяча сімсот дев`яносто шість гривень 74 копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , місцезнаходження юридичної особи: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001).

Повний текст рішення складено 10 лютого 2023 року.

Суддя О.Л. Бусик