ЄУН №337/197/23
Провадження №2/337/290/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживачів, в якому просить зобов`язати відповідача здійснити за свій рахунок встановлення індивідуального газового лічильника у квартирі АДРЕСА_1 побутового споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правову допомогу в сумі 10 000,00 гривень.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником квартири і побутовим споживачем природного газу. Індивідуальний лічильник газу в квартирі не встановлено. На її звернення щодо встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі відповідач АТ «Запоріжгаз», який є оператором ГРМ, відмовив, пославшись на те, що в їх багатоквартирному будинку встановлений загальнобудинковий лічильник газу, встановлення індивідуального лічильника в квартирі повинно здійснюватися за рахунок споживача. Вважає дії відповідача щодо невизнання за нею права на забезпечення індивідуальними газовим лічильником за рахунок АТ «Запоріжгаз» такими, що порушують її права як споживача природного газу.

Ухвалою судді від 18 січня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні, без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

27 січня 2023 року представник відповідача АТ «Запоріжгаз» адвокат Рибалко Є.С. подав відзив, в якому вказує, що АТ «Запоріжгаз» було направлено позивачу Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу як побутовому споживачу, який отримував технічний доступ до ГРМ, оскільки багатоквартирний будинок, в якому мешкає позивач, в установленому законодавством порядку було підключено до газорозподільної системи АТ «Запоріжгаз». Вказана заява на адресу Оператора ГРМ позивачем повернута не була, позивач продовжував здійснювати оплату спожитого природного газу на підставі наданих йому постачальником відповідних рахунків, що підтверджує споживання ним газу, таким чином позивач фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу на умовах, що визначені в персоніфікованих даних відповідної Заяви-приєднання. Відповідно до Інвестиційної програми (р.1 Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016-2025 роки, який було затверджено постановою НКРЕКП від 24.03.2016р. №393) передбачено встановлення єдиного будинкового вузла обліку (загальнобудинкового лічильника) для забезпечення споживачів категорії населення, незабезпечених лічильниками, що мешкають, зокрема, в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 . 08.08.2016 року за вказаною адресою було встановлено загальнобудинковий лічильник, за яким споживачам здійснюється нарахування за спожитий природний газ. Позивачу як споживачу природного газу надано право на встановлення індивідуального (квартирного лічильника) окремо на квартиру або будинок за ініціативи останнього і за його власні кошти у випадку його незгоди розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку. Умовами договору розподілу природного газу, укладеного між сторонами, не встановлено обов`язку оператора ГРМ встановити в квартирі побутового споживача індивідуальний лічильник за кошти Оператора ГРМ, як не передбачено і права споживача вимагати у оператора ГРМ запровадження заходів з забезпечення комерційного обліку розподіленого йому газу у такий спосіб. Таким чином, АТ «Запоріжгаз» не порушив норми чинного законодавства, що передбачені ст. 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та умови Типового договору розподілу природного газу укладеного між ним та позивачем. Просить в задоволені позову відмовити.

Також у відзиві представника відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, яке мотивоване тим, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу адвоката є необґрунтованим, завищеним, неспівмірним із складністю справи, виконаним адвокатом обсягом робіт та витраченим часом.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що позивачка ОСОБА_1 є споживачем природного газу, оскільки її квартира АДРЕСА_3 підключена до мережі централізованого постачання природного газу та обладнана газовою плитою для приготування їжі.

На території м.Запоріжжя господарську діяльність з розподілу природного газу здійснює Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», яке є правонаступником ПАТ «Запоріжгаз», кваліфікується як Оператор газорозподільної системи (Оператор ГРМ).

08.08.2016 року за рахунок Оператора ГРМ у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий лічильник, за яким здійснюється нарахування споживачам за спожитий природний газ.

На звернення позивачки щодо встановлення індивідуального лічильника газу листом від 27.07.2022 року АТ «Запоріжгаз» повідомило, що встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок газорозподільних підприємств передбачено лише там, де не встановлено будинковий лічильник природного газу, проте побутовий споживач може встановити лічильник за власні кошти, або за рахунок коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевого бюджету, при цьому роботи зі встановлення вузлів обліку природного газу відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватись будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідний дозвіл на виконання цих робіт.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема, захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Згідно з ч.1 ст. 5 цього Закону держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом ст.21 Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення (п.2 ч.1).

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 ч.1 ст. 21 вказаного Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а споживач оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 627, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п.1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015 року за №2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Згідно з п.2.1 Типового договору, оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 18 ЗУ «Про ринок природного газу» приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу.

Згідно з п.10 гл.2 розділу Х Кодексу ГРС установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» №3533-VI від 16.06.2011 року, фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством.

Побутові споживачі природного газу фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.

П.п.«а» п.1 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції, чинній на момент встановлення ЗВОГ в будинку позивача) передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2018 року.

На час звернення позивача до суду, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, та на час розгляду справи, п.п.«а» п.1 ч.1 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2023 року.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що відповідач АТ «Запоріжгаз» є Оператором ГРМ, тобто виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням, а позивач споживачем природного газу.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивачка приєдналася до Типового договору розподілу природного газу, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Відповідно до умов Типового договору АТ «Запоріжгаз» як Оператор ГРМ взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивач взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. При цьому, постачання природного газу споживачам, його облік та визначення розміру оплати здійснюються за умови наявності вузла обліку природного газу.

Наведеними вище спеціальними законами у сфері регулювання ринку природного газу обов`язок із встановлення лічильників газу (незалежно від виду квартирних чи загальнобудинкових) покладений на суб`єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. При цьому, законом також чітко визначені джерела фінансування робіт з оснащення лічильниками газу (незалежно від виду квартирних чи загальнобудинкових) населення: кошти суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, кошти відповідного бюджету, інші джерела, не заборонені законодавством. У разі самостійної оплати побутовим споживачем встановлення індивідуального лічильника такі витрати підлягають компенсації за рахунок коштів, які сплачуються ним за тарифом на розподіл природного газу.

Отже, саме на відповідача АТ «Запоріжгаз» як на оператора ГРМ законом покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживача є неправомірним.

Відповідач АТ «Запоріжгаз» не погоджується з вимогою позивачки як побутового споживача щодо встановлення в її квартирі індивідуального лічильника газу за рахунок Оператора ГРМ, посилаючись на те, що встановлення індивідуальних лічильників за рахунок газорозподільних підприємств можливо лише там, де не встановлено будинковий лічильник природного газу, проте в багатоквартирному будинку, в якому мешкає позивачка, встановлений загальнобудинковий лічильник газу, що сторонами не оспорюється.

Однак суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки вони суперечать вищевикладеним вимогам діючого законодавства.

Як встановлено судом, ЗВОГ був встановлений за ініціативою ПАТ «Запоріжгаз», правонаступником якого є АТ «Запоріжгаз», доказів про наявність попередньої згоди споживачів (власників квартир), у т.ч. позивачки, на встановлення загальнобудинкового лічильника газу у багатоквартирному будинку, в якому мешкає позивачка, суду не надано.

В той же час, для встановлення ЗВОГ оператор газорозподільної системи не міг діяти в односторонньому порядку, оскільки мав у договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку (квартир), експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку.

При цьому, в ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку газу» відсутні будь-які положення, які б передбачали встановлення для однієї категорії споживачів виключно індивідуальних газових лічильників, а для іншої категорії споживачів загальнобудинкових приладів обліку газу, а тому суд вважає, що відповідно до цього Закону Оператор ГРМ не вправі одноособово вирішувати питання, який саме газовий лічильник має бути встановлений для споживача індивідуальний чи загальнобудинковий.

Суд звертає увагу, що відповідні правовідносини були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року (справа №214/2435/17, провадження №14-347цс18).

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові дійшла висновку, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. Волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Зміст ст. 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому, таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Закон визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

За таких обставин, суд вважає дії відповідача АТ «Запоріжгаз» щодо відмови встановити індивідуальний лічильник газу в квартирі позивачки такими, що суперечать вимогам законодавства та порушують права позивачки як споживача природного газу, які підлягають судовому захисту в обраний позивачкою спосіб шляхом зобов`язання відповідача АТ «Запоріжгаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі позивачки.

На думку суду, такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та характеру порушення, ґрунтується на вимогах закону та дозволяє забезпечити ефективне, справедливе і реальне поновлення порушених прав позивачки, що є завданням цивільного судочинства.

Оскільки право позивачки на забезпечення індивідуальним лічильником газу встановлено законодавством, додаткового визнання цього права судовим рішенням не потребується.

На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивачка відповідно до закону звільнена від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу немайнового характеру за ставкою, яка діяла на час звернення позивача до суду, в розмірі 992,40 гривень.

Крім того, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на правничу допомогу.

Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що відповідно до ч.ч.2-6 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, при визначенні суми відшкодування таких витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» ЄСПЛ зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018р., справа № 826/1216/16, та у додатковій постанові від 19.02.2020р., справа №755/9215/15-ц.

Так, суд вважає, що здійснення позивачкою витрат на правничу допомогу в межах цієї справи підтверджується належними та допустимими доказами - копією Договору (угоди) про надання правової допомоги б/н від 01.11.2022 року, ордером АР №1108858 від 28.12.2022 року, копією акту про виконання робіт за надання юридичних послуг б/н від 15.11.2022 року, копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру б/н від 15.11.2022 року на суму 3000,00 грн. та на суму 7000,00 грн.

Разом з тим, вказані докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

В даному випадку суд погоджується з доводами представника відповідача та приходить до висновку про те, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним із складністю справи, складністю та обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим ним часом.

Так, згідно з Актом про виконання робіт за надання юридичних послуг б/н від 15.11.2022 року, адвокатом Здорик О.І. надані позивачу такі послуги, витрачений на них час та вартість: подання позовної заяви, витрачений час 2 години, сума 2000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи, витрачений час 2 години, сума 2000,00 грн.; дослідження питання, підготовка правового висновку та вивчення судової практики з цього питання, витрачений час 3 години, сума 3000,00 грн.; участь у судових засіданнях на суму 3000,00 грн.

При цьому, суд вважає необхідним виключити з розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, такі послуги як участь адвоката у судових засіданнях на суму 3000,00 грн. та ознайомлення з матеріалами справи на суму 2000,00 грн., оскільки вказана цивільна справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, адвокат участь в судових засіданнях не приймав, з матеріалами справи в суді не ознайомлювався, отже такі послуги є необґрунтованими та не відповідають критерію реальності.

Щодо інших витрат на правничу допомогу на суму 5000,00 грн., до якої включені послуги з подання позовної заяви на суму 2000,00 грн., послуги з дослідження питання, підготовки правового висновку та вивчення судової практики з спірного питання на суму 3000,00 грн., то суд вважає, що рівень складності справи не вимагав такого обсягу правничої допомоги. Зокрема, вказана справа є незначної складності, спір виник у зв`язку з відмовою відповідача встановити індивідуальний газовий лічильник в квартирі позивача, має місце усталена судова практика розгляду справ цієї категорії. У зв`язку з цим дослідження питання, підготовка правового висновку та вивчення судової практики з спірного питання, з витрачанням вказаного в Акті часу та визначеної вартості, беручи до уваги кваліфікацію та досвід адвоката, не можна вважати достатньо обґрунтованими та пропорційними предмету спору.

Також завищеними і необґрунтованими є час та вартість послуги з подання позовної заяви. З аналізу змісту позовної заяви вбачається, що більша її частина стосується цитування норм права та судової практики, яка є усталеною. До позовної заяви було додано лише копію паспорту та РНОКПП позивача, копію правоустановчого документу на житло, копію листа АТ «Запоріжгаз» та документи на підтвердження витрат на правову допомогу. Тому витрачання адвокатом на все це разом 5 годин вартістю 5000,00 грн. не можна вважати розумним та обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, характер та складність виконаної адвокатом роботи, з урахуванням конкретних обставин справи, керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, суд вважає необхідним зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачкою у зв`язку з розглядом цієї справи та стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89,137, 141,259,263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (, місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Заводська, б.7) здійснити за свій рахунок встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі побутового споживача за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (, місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Заводська, б.7) на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», , місце знаходження: м.Запоріжжя, вул.Заводська, буд.7, на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 ) понесені витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його постановлення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Д.С. Бредун