КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року

м. Київ

справа №761/9063/21

провадження №22-ц/824/1781/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві в особі начальника Кривошликова Сергія Федоровича

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року у складі судді Волошина В.О.

у цивільній справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві в особі начальника Ватоліна А.Г. звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення №10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3А у Шевченківському районі міста Києва.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління ГУ ДСНСУ у м. Києві є структурним підрозділом позивача і знаходиться в його підпорядкуванні без статусу юридичної особи. Так, житлове приміщення №10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві перебуває у державній власності та знаходиться на балансі позивача.

Зазначено, що ОСОБА_1 , який проходив службу на посаді начальника караулу 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, на підставі протоколу № 5 засідання комісії з житлово-побутової роботи від 14 травня 2014 року було надано для проживання два ліжко-місця у кімнаті житлового приміщення №10 гуртожитку.

Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщень гуртожитків, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, однак жодного разу відповідачі двері в квартиру не відчиняли.

Крім того, ОСОБА_1 на день подачі позову не є працівником позивача та здійснив поліпшення своїх житлових умов, придбавши у власність квартиру. ОСОБА_3 в облікових даних позивача не значиться, при цьому шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі №761/24698/17, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , з огляду на що останніми втрачено навіть похідне право на проживання з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а також на момент подачі позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 більше шести місяців також не проживали в кімнаті.

Таким чином, позивач уважав, що відповідачі створюють останньому перешкоди у використанні спірного житлового приміщення у гуртожитку при 6-ДПРЧ.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 листопада 2022 року позивач подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовної заяви у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з тим, що судом неправильно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, не в повному обсязі досліджено та надано оцінку доказам, що у свою чергу призвело до невірних висновків.

На думку апелянта, суд першої інстанції невірно застосував норми ст.ст. 124, 125 ЖК України, які регулюють порядок виселення осіб зі службового житлового приміщення.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на момент подачі позовної заяви спірне житлове приміщення №10 при 6-ДПРЧ Головного управління є єдиним житлом відповідачів, а також, що колишнє подружжя веде спільний побут, проживаючи разом за місцем реєстрації, не дивлячись на їх розлучення та наявність рішення суду про стягнення аліментів на дитину з ОСОБА_1 , проживання останнього з іншою особою за новою адресою.

Наголошує на тому, що твердження, які були викладені відповідачем у своєму відзиві щодо прийняття участі у вихованні своєї дитини та факту її проживання разом з ним за місцем реєстрації, що в свою чергу були враховані судом першої інстанції, не відповідають дійсності, а залучення своєї неповнолітньої доньки є лише маніпулюванням з боку ОСОБА_1 .

Зазначає, що в порушення процесуальних вимог, судом не здійснено та не розглянуто клопотання Головного управління про витребування доказів від 13 червня 2022 року №7101-2271/7112, про виключення з числа доказів документів від 07 червня 2022 року №7101-2166/7112.

31 січня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , та представника всіх відповідачів ОСОБА_4 , в якому останні просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи на скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідач ОСОБА_1 та представник всіх трьох відповідачів у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МНС, ДСНС України понад 10 років, відповідачі вселилися в кімнату у гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла, а тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2007 року №1459 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва» та розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 грудня 2014 року №640 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва», будівля АДРЕСА_1 внесена до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки сімейного типу при 6-ДПРЧГУ ДСНС України у м. Києві.

Таким чином, на балансі позивача перебуває гуртожиток сімейного типу, який знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу № 5 спільного рішення керівництва та комісії з житлово-побутової роботи позивача від 14 травня 2014 року ухвалено рішення про надання відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 два ліжко-місця у житловому приміщенні №10 гуртожитку при 6-ДПРЧ в будинку АДРЕСА_1 (ордер на жилу площу в гуртожитку №23/14 від 15 травня 2014 року).

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив службу в підрозділах цивільного захисту ДСНС України з 16 серпня 2007 року по 25 вересня 2017 року.

Відповідно до наказу (по особовому складу) від 25 вересня 2017 року №700, з урахуванням довідки Центральної лікарсько-експертної комісії від 23 серпня 2017 року №1247, відповідача ОСОБА_1 25 вересня 2017 року звільнено зі служби та виключено з кадрів ДСНС України у запас за станом здоров`я.

Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Довідки Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві Нагорнюк С.В. в період з 05 червня 2012 року по 25 вересня 2017 року разом з сім`єю ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (донька) в контрольних списках працівників Головного управління, що потребують поліпшення житлових умов, не перебував.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Відповідно до статті 61 ЖК Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 64 ЖК Української PCP визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 127 ЖК Української PCP для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Пунктом 1 Розділу ІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27 квітня 2015 року № 84 (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Сторонами під час розгляду справи не заперечувалась правомірність вселення відповідачів до кімнати АДРЕСА_3 .

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК Української РСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (статті 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 ЖК Української РСР, стаття 405 ЦК України).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Для визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, необхідно довести в суді, що остання відсутня протягом шести місяців, при цьому відлік цього строку починається з часу, коли особа залишила приміщення.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Тобто, встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не створює.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі №761/24698/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Судом було встановлено, що з липня 2017 року сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1 400 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до повноліття дитини.

Згідно рапортів начальника 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві Мартинюка М.О. від 01 вересня 2020 року та 01 жовтня 2020 року під час перевірки житлового приміщення ввечері та зранку з вересня місяця 2020 року по теперішній час, а саме житлового приміщення №10, в якому повинен проживати ОСОБА_1 зі своєю дружиною та дитиною у гуртожитку 6-ДПРЧ за адресою: АДРЕСА_1 , періодично з`являвся один ОСОБА_1 без дружини та дитини.

У період часу з 02 вересня 2020 року по 28 лютого 2021 року включно було проведено комісійну перевірку (щоденно) раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 6-ДПРЧ та складено відповідні акти, якими встановлено, що в житловому приміщенні №10 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні та не проживають (а.с. 44-220 «в» т. 1).

Обставини щодо не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні в апеляційному суді підтвердив сам ОСОБА_1 , зазначивши, що колишня дружина та донька проживають у Черкаській області, точну адресу не вказав. Повідомив, що дитина в супроводі матері приїздила до нього до початку війни.

Також зазначив, що перебував у другому шлюбі з ОСОБА_5 , наразі шлюб розірвано.

Згідно відомостей, викладених у декларації ОСОБА_1 після звільнення за 2020 рік, місцем роботи ОСОБА_1 є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру; ОСОБА_1 є власником квартири з 15 вересня 2020 року, в якій зареєстрована його дружина ОСОБА_5 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 з 15 вересня 2020 року був власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу та 15 червня 2021 року на підставі договору дарування відчужив вказану квартиру ОСОБА_7 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_5 своїй сестрі.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розлучення втратили родинні зв`язки та колишня дружина ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_1 .

При цьому дитина проживає разом з матір`ю у Черкаській області, що слідує з пояснень самого ОСОБА_1 , який рішенням суду зобов`язаний сплачувати аліменти на малолітню дитину ОСОБА_3 .

Після розлучення з ОСОБА_2 у 2017 році, ОСОБА_1 15 вересня 2020 року придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , був одружений вдруге з ОСОБА_5 , місце проживання якої у встановленому законом порядку було зареєстроване в указаній квартирі.

У березні 2021 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та вже 15 червня 2021 року ОСОБА_1 подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_5 своїй сестрі.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що після звільнення зі служби 25 вересня 2017 року ОСОБА_1 припинив проживати однією сім`єю з ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , оскільки розлучився та колишня дружина і дочка почали проживати окремо, самостійно поліпшив свої житлові умови та станом на час звернення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві з даним позовом до суду мав власне житло, в якому була зареєстрована та проживала разом з ОСОБА_1 його друга дружина ОСОБА_5 та яке останній відчужив шляхом укладення договору дарування своїй сестрі під час розгляду справи. Вказані дії ОСОБА_1 щодо відчуження квартири під час розгляду справи свідчать про намагання останнього приховати належне йому на праві власності житло.

Отже, суд першої інстанції провів однобічне дослідження обставин справи, не надав належної оцінки доказам, поданим представником Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на норми статей 124, 125 ЖК України, які регулюють порядок виселення осіб із службового житлового приміщення, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що приміщення № НОМЕР_1 , розташоване у гуртожитку по АДРЕСА_1 , є єдиним житлом відповідачів, які постійно в ньому проживають.

Таким чином, рішення постановлено з порушенням основних принципів цивільного процесуального законодавства в частині законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ГУ ДСНС України у м. Києві підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 135 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 702,50 грн, а всього по 2 837,50 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві в особі начальника Кривошликова Сергія Федоровича - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року - скасувати.

Позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення №10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, що знаходиться за адресою: вул. Молдавська, 3А у Шевченківському районі міста Києва.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києвісудовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього по 2 837,50 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «02» лютого 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик