ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 201/13361/19

Номер провадження 22-ц/803/2502/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Заворотного К.Я.

учасники справи :

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4

треті особи Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Коваленко Олена Володимирівна, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року головуючого судді Федоріщева С.С. по цивільній справі про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності та зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мотивуючи вимоги тим, що позивач ОСОБА_2 має двох доньок: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

До досягнення повноліття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а також після досягнення повноліття залишилися проживати з матір`ю та вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та планували придбати житло в м. Дніпропетровську та переїхати жити до м. Дніпропетровськ. Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали спільну мету придбати житло у м. Дніпропетровську та були об`єднані цією метою, останні об`єднали свої доходи для набуття спільного майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ) та домовились, що право власності на вказану квартиру буде зареєстровано за ОСОБА_3 , але вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбана за спільні кошти.

02 листопада 1999 року ОСОБА_3 отримала від матері ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 8 760 грн та від сестри ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 920 грн, що підтверджується власноруч написаною нею розпискою, які в цей же день, разом з наданими нею грошовими коштами у розмірі 2 920 грн, передала в рахунок оплати вартості квартири її продавцю ОСОБА_6 у загальному розмірі 14 600 грн.

02 листопада 1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 (теперішня адреса: АДРЕСА_2 ). Після придбання вказаної квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали проживати в ній та проживають до теперішнього часу разом із усіма зареєстрованими членами сім`ї .

З урахуванням того, що у зазначеній квартирі на теперішній час проживає значна кількість осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які, на їх думку, є співвласниками квартири, враховуючи неодноразове ігнорування їх усних вимог з боку ОСОБА_3 , вручили останній 25 листопада 2019 року вимогу з`явитись о 09:15 год 29 листопада 2019 року до нотаріуса для вирішення питань, пов`язаних з укладенням договору про поділ спірної квартири, але ОСОБА_3 до нотаріуса не з`явилась. Позивачі зазначають, що спірна квартира була придбана ними та ОСОБА_3 за рахунок об`єднання доходів, а відтак є їх спільною сумісною власністю.

З урахуванням уточнення позовних вимог, просили : - визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 нерухоме майно: квартиру загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - в порядку поділу спільного майна: - визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири, загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , накладений старшим державним виконавцем Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Тичинським Д.Є. у виконавчому провадженні № 59266935, номер зведеного виконавчого провадження № 59442154 постановою від 02 липня 2019 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на нерухоме майно: квартиру загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частин квартири загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину квартири загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Скасовано арешт нерухомого майна - квартири загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , накладений постановою про арешт майна боржника від 02 липня 2019 року, старшим державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Тичинським Д. Є. у виконавчому провадженні № 59266935, номер зведеного виконавчого провадження № 59442154 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Коваленко О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що згідно з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01 листопада 1999 року єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_3 , тобто спірна квартира, яка перебувала у приватній власності саме ОСОБА_3 , ніяк не могла бути в силу закону в спільній сумісній власності з її родичами. Тому, з урахуванням приписів цивільного законодавства, вимоги позивачів про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру без попереднього звернення до суду з вимогою скасування нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 листопада 1999 року є незаконними.

Зняття арешту за постановою державного виконавця від 02 липня 2019 року призводить до фактичного порушення , в першу чергу, приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та, крім того, ч. 1 ст. 18 ЦПК України та ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», адже наслідками зняття арешту стане фактичне невиконання, зокрема, судового рішення від 01 червня 2016 року по цивільній справі № 201/15199/14-ц про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 3 947 907, 68 грн, яке набрало законної сили, та допущення ситуації, за якої гарантія задекларована в ч. 1 ст. 18 ЦПК України, щодо реального виконання рішення суду, що набрало законної сили, буде порушена.

Крім того, до моменту звернення позивачами до суду про визнання права власності минуло 20 років, а не 3, як це встановлює цивільне законодавство, тому строк на звернення до суду пропущено, а поважність причин такого пропуску жодним доказом не підтвердженна.

Факт звернення позивачів родичів ОСОБА_3 до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру лише у грудні 2019 року, тобто через 20 років після реєстрації права власності на дану квартиру за ОСОБА_3 , на думку співвідповідача ОСОБА_4 , свідчить про змову ОСОБА_3 зі своїми родичами з метою не допустити реалізації спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачів адвокат Круглий В.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, зокрема зазначаючи, що скаржником не наведено жодної законодавчої заборони, яка унеможливлює реєстрацію нерухомого майна за одним із членів сім`ї у випадку коли таке майно придбано внаслідок спільної праці членів сім`ї та за спільні кошти, бо такої заборони не існує. Матеріалами справи не встановлено та не спростовано, що спірна квартира була придбана лише за кошти ОСОБА_3 , а тому може вважатись її особистою приватною власністю, на чому безпідставно наголошує відповідач ОСОБА_4 . Щодо доводів про можливість застосування позовної давності, зазначено, що наданими суду доказами підтверджується, що перебіг позовної давності розпочався з 29 листопада 2019 року, саме з того моменту коли ОСОБА_3 на їх письмову вимогу не з`явилась до нотаріуса та в ході розгляду справи дізнались про наявність арешту на спірну квартиру. Отже, позивачі звернулися до суду в межах трирічного строку визначеного ч.1 ст.257 ЦК України.

Інші учасники судового розгляду правом на надання відзиву не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 адвокат Коваленко О.В підтримала доводи апеляційної скарги . Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та їх представник адвокат Круглий В.В. підтримали доводи відзиву ,просили апеляційну скаргу залишити без задоволення ,рішення суду залишити без змін. Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Інші учасники розгляду у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (т. 2. а.с.185,186-187,188,189 ). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Коваленко О.В., позивачів та їх представника адвоката Круглого В.В.,відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 має двох доньок: відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивача ОСОБА_8 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_9 , шлюб розірваний 20 квітня 2004 року ) ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.7,8,9).

ОСОБА_2 з 12 липня 1988 року згідно відмітки в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області ,була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10-14).

До досягнення повноліття ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , а також після досягнення повноліття залишилися проживати з матір`ю та вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та планували придбати житло в м. Дніпропетровську та переїхати жити до м. Дніпропетровськ. Ці факти підтверджуються, окрім пояснень сторін, відмітками у паспортах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.15-17).

З пояснень позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які узгоджуються із поясненнями відповідача ОСОБА_3 встановлено, що проживаючи разом, вони мали спільну мету - придбати житло у м. Дніпропетровську та були об`єднані цією метою. Вказані особи прикладали трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали доходи, які об`єднали для набуття спільного майна - квартири за адресою: АДРЕСА_4 (теперішня адреса АДРЕСА_4 ).

Після того, як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підшукали вказану квартиру та вирішили її придбати вони домовились, що право власності на вказану квартиру буде зареєстровано за ОСОБА_3 , але вказана квартира є їх спільною сумісною власністю оскільки придбана за спільні кошти.

Для реалізації цієї мети, 02 листопада 1999 року відповідач ОСОБА_3 отримала від матері ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 760 грн та від рідної сестри ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 920 грн для придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (теперішня адреса АДРЕСА_2 ), що підтверджується власноруч написаною розпискою (т.1 а.с.20).

02 листопада 1999 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 6254 договір, відповідно до якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_5 (теперішня адреса АДРЕСА_2 ). В рахунок оплати за вказану квартиру ОСОБА_6 були отримані кошти у загальному розмірі 14 600 грн (т.1 а.с.21).

Після придбання квартири за адресою: АДРЕСА_4 (теперішня адреса АДРЕСА_4 ) мати ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали проживати в ній ,де і проживають до теперішнього часу, а також всі зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується відмітками про реєстрацію в їх паспортах.

Відповідно до довідки виданої ЖБК № 185 «Союз» від 20 листопада 2019 року № 28 на теперішній час у квартирі за адресою АДРЕСА_4 . право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , проживають: ОСОБА_3 ; її мати ОСОБА_2 ; її сестра ОСОБА_1 ; чоловік сестри ОСОБА_11 ; син сестри ОСОБА_12 ; дочка сестри ОСОБА_13 (т.1 а.с.28).

Згідно із квитанціями про оплату ОСОБА_2 сплачувала ОСОБА_3 грошові кошти, призначення платежів: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 за період з 2017 року по 2020 рік на загальну суму 13 761,81 грн. (т. 1, а.с.135-148).

З урахуванням того, що у зазначеній квартирі на теперішній час проживає значна кількість осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які є співвласниками квартири, враховуючи неодноразове ігнорування їх усних вимог з боку ОСОБА_3 , вручили ОСОБА_3 25 листопада 2019 року вимогу з`явитись о 09.15 год. 29 листопада 2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко А.О., адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська 6.41 к.101, маючи при собі документи, що посвідчують її особу та підтверджують право власності на квартиру, для вирішення питань пов`язаних з її поділом та укладення договору про поділ квартири за адресою: АДРЕСА_4 та його нотаріального посвідчення, що підтверджується її власним підписом про її отримання 25 листопада 2019 року (т.1 а.с.24).

На вимогу позивачів від 25 листопада 2019 року з`явитись о 09.15 год 29 листопада 2019 року до приватного нотаріуса ДМНО Грищенко А.О., адреса: АДРЕСА_6 , маючи при собі документи, що посвідчують особу та підтверджують право власності на квартиру для вирішення питань пов`язаних з її поділом та укладення договору про поділ квартири за адресою: АДРЕСА_2 та його нотаріального посвідчення, відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, що було засвідчено свідоцтвами, виданими нотаріусом та зареєстрованими в реєстрі за номерами 3177 та 3178 від 29 листопада 2022 року (т.1 а.с.31,32).

Відповідно до листа Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 26 листопада 2019 року, у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження № 59442154, відносно боржника ОСОБА_3 (т.1 а.с.79-80).

Постановою державного виконавця Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 02 липня 2019 року, в межах виконавчого провадження № 59266935, де стягувачем є відповідач ОСОБА_4 , а боржником відповідач ОСОБА_3 накладено арешт на все майно останньої, у тому числі й на спірну квартиру, оскільки вона є її титульним власником (т.1, а.с.81-82).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог. При цьому суд зазначив, що незважаючи на факт реєстрації спірної квартири лише за відповідачем ОСОБА_3 , в розумінні приписів ст.328, ч.4 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.175 СК України, спірна квартира є спільною сумісною власністю позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , оскільки придбана за їх спільні грошові кошти, як членів сім`ї. Як встановлено під час розгляду справи, позивачами, на підтвердження заявлених позовних вимог надано розписку про отримання від них ОСОБА_3 грошових коштів на придбання спірної квартири: від матері ОСОБА_2 8 760 грн., а від сестри ОСОБА_1 2 920 грн. Факт передачі зазначених коштів на придбання квартири сторона позивачів та ОСОБА_3 визнають, сторона ж відповідача ОСОБА_4 цю обставину належними та допустимими доказами не спростувала, третя особа Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради зайняла позицію на користь задоволення позовних вимог.Суд першої інстанції вважав ,що за таких умов, наявні усі підстави для задоволення позовних вимог й щодо припинення права спільної сумісної власності сторін позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру, та визнання за ними права власності на частки у спірній квартирі пропорційно внеску кожного з них у її придбання. Оскільки спірна квартира була придбана за 14 600 грн., то за позивачем ОСОБА_2 має бути визнано право власності на 3/5 частини квартири, що відповідає її внеску у розмірі 8 760 грн. за ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 має бути визнано право власності по 1/5 частини квартири за кожною, що відповідає їх внескам у розмірі по 2920 грн. Також, суд дійшов до висновку про те, що накладення державним виконавцем Тичинським Д.Є. в рамках зведеного виконавчого провадження за № 59442154 арешту на спірну квартиру в цілому, як на майно боржника ОСОБА_3 , яка є її титульним власником, порушує права співвласників цієї квартири позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які не є боржниками у даному виконавчому провадженні. У зв`язку з цим, позовна вимога про скасування арешту зі спірної квартири як об`єкту нерухомого майна в цілому, теж підлягає задоволенню. Надаючи оцінку заяві представника відповідача ОСОБА_4 щодо застосування строку позовної давності, суд врахував,що про порушення своїх прав позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дізнались 29 листопада 2019 року, коли ОСОБА_3 на їх вимогу не з`явилась до нотаріуса, при спробі у позасудовому порядку визначити частки кожного з них у спірній квартирі, та коли в ході розгляду справи вони дізнались про наявність арешту на цю квартиру, до суду ж із даним позовом звернулись 04 грудня 2019 року, тобто в межах трирічного строку визначеного ч.1 ст.257 ЦК України.

Отже, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається,що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам,достатньо повно встановив обставини,які мають значення для правильного вирішення справи .

Висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах законодавства.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.97 р. відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч.1,2 ст.3 Закону України «Про власність» суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.1,2 ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13 та вказав, що спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2,3 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно постанови Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по справі № 922/476/20, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 19 січня 2021 року по справі № 916/1415/19, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 367/6231/16-ц зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.

ВП ВС прийшла до висновку, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів. Тобто, таку частку можна продати з публічних (електронних) торгів, передати стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна. У разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

ВП ВС визнала, що у цій справі наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18).

Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 826/12775/15 оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не призведе до належного захисту її прав. Ефективним способом захисту є звернення до суду з позовом про визнання права та зняття арешту зі спірного майна.

Відповідно до ст.43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача.

Відповідно до пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття / арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Відповідно по положень ч.2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

З досліджених доказів судом було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана внаслідок спільної праці членів сім`ї та за спільні кошти ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_3 і незважаючи на те, що була зареєстрована тільки за ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю вказаних осіб.

Матеріалами справи не встановлено та не спростовано, що вказана квартира була придбана лише за кошти ОСОБА_3 , а відтак може вважатись її особистою приватною власністю.З огляду на вказане доводи скаржника ОСОБА_4 відхиляються судом апеляційної інстанції .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 наголошує на тому, що за обставин цієї справи нібито має місце використання поділу квартири для уникнення сплати боргу та виконання рішення суду про стягнення боргу і такий поділ порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Проте,відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З обставин цієї справи вбачається, що первісні позовні вимоги не містили вимог про зняття арешту з майна, оскільки позивачі звернулись до суду для вирішення спору щодо визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру з подальшим визнанням за кожним з них права власності на відповідну частку.

І лише потім, завдяки тому, що вони звернулись за професійною правовою допомогою, було з`ясовано, що наявний арешт на все майно боржника ОСОБА_3 , який поширився також і на квартиру, право власності на яку було зареєстровано за боржником ОСОБА_3 , що змусило їх вживати додаткових заходів для захисту свої прав шляхом збільшення позовних вимог.

Вказана обставина свідчить про те, що ніяких зловживань з боку позивачів не було і єдиною метою їх звернення до суду є захист порушених та невизнаних їх прав.

Рішення суду в цій справі в жодній мірі не порушує інтереси кредитора, оскільки за результатами розгляду справи за боржником ОСОБА_3 визнано право власності на частку квартири, яка є самостійним об`єктом на який в межах виконавчого провадження може бути звернено стягнення, що цілком забезпечує інтереси кредитора та створює розумний баланс між інтересами та правами позивачів та останнього.

Наданими суду доказами підтверджується, що перебіг позовної давності розпочався з 29 листопада 2019 року, саме з того моменту коли позивачі дізнались - коли ОСОБА_3 на їх письмову вимогу не з`явилась до нотаріуса та в ході розгляду справи дізнались про наявність арешту на спірну квартиру.Відтак позивачі до суду звернулись в межах трирічного строку визначеного ч.1 ст.257 ЦК України, без пропуску строку встановленого законом.

Доводи ОСОБА_4 на адресу позивачів, що нібито останні вступили у змову з ОСОБА_3 носять безпідставний характер, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України відповідає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 адвоката Круглого В.В. є прийнятними, оскільки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

На підставі вищевикладеного,суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те,що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України,не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Коваленко Олена Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 24 березня 2023 року .

Судді: