Справа № 212/5600/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 лютого 2023 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Ваврушак Н.М., за участю секретаря судового засідання Дущак К.О., в порядку ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю,-
21.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю. В обґрунтування вказала, що 13.10.1994 року її батько ОСОБА_3 , мама ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_5 та вона у відповідності до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизували та отримали у власність квартиру АДРЕСА_2 .
09.12.2011 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .
В 2015 році за домовленістю її родини було вирішено продати квартиру, а за тримані кошти купити кожному окреме житло. За продаж вищезазначеної квартири було отримано 16 800 доларів США, тому кожен з власників отримав по 4200 доларів США, що на той час по курсу НБУ 2113,37 грн. за 100 доларів США, складає 88 761,54 грн..
26.05.2015 позивач за договором купівлі-продажу придбала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена квартира була придбана за її особисті кошти.
З відповідачем на той момент вже склались складні відносини, тому в середині червня 2015 року, відповідач забрав речі, виїхав проживати за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_4 . 30.09.2022 шлюб між сторонами було розірвано.
Наполягає, що майно, набуте нею квартира є її особистою приватною власністю, оскільки було придбане лише на її особисті кошти.
Ухвалою від 03.11.2022 позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 09.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження.
23 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Примаков К.О. та позивач ОСОБА_1 звернулись до суду з заявою про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався, у зв`язку з чим вирішено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 1ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на праві власності на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого 13.10.1994 року органом приватизації УЖКГ, згідно розпорядження №Ж3645 від 27.09.1994 року, належала квартира АДРЕСА_2 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивач ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09 грудня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1142 (а.с.8)
Відповідно до письмової розписки, ОСОБА_4 подарувала своїй донці ОСОБА_1 грошові кошти на придбання квартири у сумі 55 0000 гривень ( а.с.13)
Судом встановлено, що під час придбання квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В рішенні суду зазначено, що подружні стосунки між сторонами припинені в червні 2015 року, сторони єдиного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть, живуть окремо.(а.с.38)
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16).
Як вбачається з наявних у справі доказів, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 22,5 кв.м., житловою площею 11,9 кв.м., була придбана позивачкою, оскільки джерелом її набуття були виключно кошти, які отримані за продаж спільної квартири родини позивачки та подарованих грошових коштів матері позиваки, таким чином вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача, ці обставини визнані сторонами спору, а тому поданий позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України)
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1400,00 грн..
Керуючись ст.ст.10, 81, 141, 259, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю, задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 22,5 кв.м, житлова площа 11,9 кв.м, яка за договором купівлі - продажу від 26.05.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-921, на ім`я ОСОБА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1400,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано без проголошення 24.02.2023 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Представник позивача адвоката Примаков Костянтин Олександрович, юридична адресо: м.Кривий Ріг, вул. Героїв Підпільників 1/4
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Суддя: Н. М. Ваврушак