Номер провадження: 22-ц/813/3519/23
Справа № 947/775/22
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі свого представника звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 08.07.2012 року, в загальній сумі 544 154,00 грн., тобто кожному з позивачів по 272 077,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що, позивачі 08.07.2012 року спільно надали ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідачем було складено відповідну розписку, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані в позику грошові кошти частками, починаючи з моменту виходу ОСОБА_3 на пенсію та закінчення останнім працювати на судах іноземного плавання.

Як зазначено в позові, ОСОБА_3 вийшов на пенсію у 2015 році та у 2021 році припинив працювати на судах іноземного плавання, за наслідком чого, з метою повідомлення відповідача про настання обов`язку з повернення грошових коштів, скерував на ім`я ОСОБА_1 відповідну письмову вимогу, від отримання якої відповідач відмовився. У зв`язку з чим, позивачами неодноразово за допомогою телефонного зв`язку здійснювались дії з повідомлення ОСОБА_1 про настання обов`язку з повернення позичених грошових коштів та скерування письмової вимоги. Проте, відповідач ігнорує зазначені вимоги, у зв`язку з чим умови договору позики не виконує, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08.07.2012 року в сумі 272 077 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 08.07.2012 року в сумі 272 077 гривень 00 копійок. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чумаченко Святослав Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Розгляд апеляційної скарги було призначено апеляційним судом на 21.02.2023 року на 14:30 годину.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Петрова А.М. не змогла взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції через технічні проблеми незалежні від апеляційного суду, заяву про відкладення розгляду справи не подавала.

Відповідно до ч.4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ніц А.С., який взяв участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, з урахуванням належного повідомлення інших учасників справи та відсутності підстав для відкладення судового засідання, вважав за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки причини неможливості приєднатися до відеоконференції сторони позивача, апеляційним судом не встановлена, приймаючи до уваги, що останній реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на апеляційну скаргу і з урахуванням того, що матеріали справи містять достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті не відкладаючи судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за тією явкою, яка відбулася, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведено існування між сторонами договірних правовідносин позики, що виникли на підставі розписки від 08.07.2012 року і наявність у відповідача обов`язку повернути позивачам отримані у борг кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-08.07.2012 року ОСОБА_1 було складено розписку на підтвердження отримання у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 20 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути частковими платежами, після того, як ОСОБА_3 закінчить працювати на судах закордонного плавання та вийде на пенсію. Також відповідачем засвідчено у розписці, що позика є безвідсотковою (а.с.15);

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.06.2015 року встав на облік, номер особового рахунку № НОМЕР_1 та отримує пенсію за віком, довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим 09.06.2015 року Пенсійним Фондом України №, серії НОМЕР_2 (а.с.36);

- ОСОБА_3 дійсно працював моряком на судах, що підтверджується посвідченням особи моряка серії НОМЕР_3 , зі встановленим строком дії до 21.11.2023 року;

- згідно з поданим позивачем паспортом моряка останнім днем його звільнення з судна було 17.09.2021 року.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі

№ 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі, яка переглядається, встановивши, що:

- оригінал боргової розписки від 08.07.2012 року наявний у позивачів, що підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позичальнику грошової суми в розмірі 20 000,00 доларів США і наявність заборгованості у заявленому розмірі, який не спростований відповідачем;

- відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось написання ним вказаної розписки, справжність його підпису, отримання ним за вказаною розпискою від позивачів грошових коштів,

суд першої інстанції з урахуванням належним чином досліджених доказів і надання їм об`єктивної оцінки, набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

При цьому судом звернуто увагу, що позивачами у позові заявлено стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором позики у національній валюті гривні України, станом на 29.12.2021 року, який становив 27,2077 за 1 долар США, у зв`язку з чим визначено суму заборгованості за спірним договором у розмірі 544 154,00 грн. (20 000*27,2077=544 154,00), що з урахуванням актуального на час розгляду справи курсу НБУ щодо валюти долара США до гривні України не перевищує заявленої позивачами до стягнення суми заборгованості, що узгоджується з положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України та ч.2 ст.264 ЦПК України.

Приймаючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 08.07.2012 року в національній валюті гривні України у розмірі по 272 077,00 грн. (544154,00/2=272077,00 грн.).

Доводи апеляційної скарги про відсутність у представника позивачів необхідних повноважень представництва інтересів позивачів щодо звернення до суду з відповідним позовом в їхніх інтересах є неспроможними, оскільки не узгоджуються з матеріалами справи, волевиявленням самих позивачів і не засновані на законодавстві. При цьому апелянт з урахуванням волевиявлення позивачів на захист їхніх інтересів в суді і підтвердження ними подання позову про стягнення заборгованості з відповідача за розпискою від 08.07.2012 року, не довів, яким чином наведені ним в апеляційній скарзі доводи про ймовірні процесуальні порушення щодо представництва інтересів позивачів призвели до неправильного вирішення заявлених ними вимог по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо ненастання умов повернення грошових коштів через не доведення позивачами виходу ОСОБА_3 на пенсію і припинення його роботи на судах закордонного плавання висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 23.02.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова