Справа № 456/617/22 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/243/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю - представника відповідачів - адвоката Тимошика І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року (повний текст рішення складено 08 грудня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила усунути від права на спадкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожного по 1/12 частини будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 народилася в АДРЕСА_1 , де зареєстрована і проживає разом із донькою ОСОБА_5 . Її брат ОСОБА_6 теж народився за цією адресою, однак отримав квартиру у смт. Дашава, де проживав з дружиною та дітьми - відповідачами ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . У 1997 році брат розлучився з дружиною, частину квартири подарував сину ОСОБА_8 , а сам повернувся проживати в АДРЕСА_1 . У 2009 році мати подарувала будинок в АДРЕСА_1 брату ОСОБА_9 . Після розлучення діти Степана, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не допомагали їм та не надавали жодної підтримки, хоч і проживали в сусідньому селі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, а дітям, які були повідомлені про смерть батька, було до цього байдуже. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на житловий будинок та приналежні до нього господарські споруди. Мати позивача ОСОБА_4 , яка була зареєстрована в даному будинку та постійно проживала із сином ОСОБА_9 , є спадкоємцем першої черги разом із дітьми спадкодавця - ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , кожен у частці 1/3 спадкового майна. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати ОСОБА_4 померла, однак згідно закону, вважається такою, що прийняла спадщину. Після смерті ОСОБА_9 мати не встигла нотаріально оформити свою частку на спадщину, оскільки хворіла та померла в реанімації. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину по 1/3 частини за законом на житловий будинок та приналежні до нього споруди, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Коли відкрилася спадщина, їй стало відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про спадкування майна бабці, ОСОБА_4 , зазначивши, що це спадщина від батька, яка належить повністю їм. Крім цього, батьківську хату відповідачі хочуть продати, а щодо викупу їх частин вона не дійшла з ними згоди, оскільки ті запросили високу ціну. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не цікавилися життям та здоров`ям спадкодавця, не надавали бабці ні матеріальної, ні моральної підтримки, крім того, оскільки спадкодавець хворіла і не встигла оформити свою частку на неї, то відповідачів слід усунути від права на спадкування.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про усунення від права на спадкування відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши в січні 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- судом першої інстанції не враховано, що спадкодавець перебувала в безпорадному стані в силу свого віку та тяжкої хвороби, що стала причиною її смерті, і така хвороба з`явилася задовго до її доставлення в реанімацію Докази на підтвердження цих обставин не були подані до суду першої інстанції з поважних причин, адже отримані адвокатом на його запит після ухвалення оскаржуваного рішення, проте такі мають важливе значення для встановлення істини у справі;

- відповідачі у справі є особами молодого працездатного віку, їх майновий стан дозволяв доглядати за ОСОБА_4 ;

- оскаржуване рішення є несправедливим, адже відповідачі отримали право на спадкування після смерті своєї баби, яка за життя потребувала об`ємної допомоги, до потреб якої, усвідомлюючи її похилий вік, проявляли відверту показову байдужість;

- невірними є висновки суду про те, що відповідачі не знали, що їхня баба потребує догляду та матеріальної допомоги, адже такий обов`язок виник у них після смерті їхнього батька, проте від виконання такого обов`язку вони свідомо ухилялись.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , батько відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Стрийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 21 квітня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , бабуся відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 19 травня 2021 року Стрийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Позивач по справі є донькою померлої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Підгірцівською сільською радою 22 вересня 1962 року, а ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , був рідним братом позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та, відповідно, онуками ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що позивач звернулася до державного нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою належних до нього господарських споруд в АДРЕСА_1 , після смерті своєї матері ОСОБА_4 , однак отримала відмову, оскільки крім неї спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , за правом представлення, є також і її онуки - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (частина п`ята статті 1266 ЦК України).

Статтею 1224 ЦК України врегульовано питання усунення від права на спадкування.

Змістовний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що законодавцем визначено три групи підстав усунення від права на спадкування.

Так, частина перша наведеної статті встановлює підстави усунення від права на спадкування як за законом, так і за заповітом.

Частина друга також встановлює підстави усунення від права на спадкування спадкоємців як за законом, так і за заповітом, але за умови перешкод, які створені «негідним спадкоємцем» спадкодавцеві при складанні, зміні чи скасуванні свого волевиявлення у заповіті, якщо такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у нього або інших осіб або збільшенню його частки у спадщині.

Частини третя, четверта та п`ята статті 1224 ЦК України визначають підстави для усунення від права на спадкування саме за законом.

Отже, для правильного застосування положень статті 1224 ЦК України, потрібно визначати підстави позову, тобто фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги при усуненні відповідача від права на спадкування.

Слід враховувати, що усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Висновки Верховного суду щодо застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчать, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18)).

У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20) суд касаційної інстанції зазначив, що підлягають з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) сформульовано висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18) зазначив, що безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно зі статтею 266 СК України повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тлумачення наведених норм матеріального права свідчить, що на їх підставі особу може бути усунено від права на спадкування, якщо судом буде одночасно встановлено, що повнолітні внуки, правнуки свідомо (неправомірно) ухилялися від утримання непрацездатних баби, діда, прабаби, прадіда, в яких немає інших осіб (чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина), які можуть надавати їм таке утримання або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, а повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу, і саме він них такої допомоги протребували баба, дідо, прабаба, прадід. Вказані обставини має довести саме позивач у справі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі, тому доводи апеляційної скарги оцінюються з урахуванням предмета доказування у цій справі, встановлених судами обставин та їх правової оцінки відповідно до наданих сторонами доказів суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 306/1046/20 (провадження № 61-8082св22) вказано, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Враховуючи, що позивачка в поданій апеляційній скарзі не обґрунтувала поважність причин неподання доказів, які існували на час розгляду справи судом першої інстанції, проте були отримані після ухвалення оскаржуваного рішення, адже надіслання адвокатського запиту після цього моменту не може вважатися поважною причиною в розумінні вимог статті 367 ЦПК України, як і не може вважатися такою причиною їх відшукання після ухвалення рішення, при не підтвердженні цього факту належними доказами, колегія суддів не вважає за можливе досліджувати під час апеляційного розгляду справи медичну документацію ОСОБА_4 , долучену до апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач не навела переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні (матеріальної та/або фізичної) допомоги саме від відповідачів за умови її надання самою позивачкою, як рідною дочкою померлої, та її дочкою, а також не довела, що спадкодавець або інші особи зверталися до відповідачів за такою допомогою, а останні навмисно ухилялися від надання необхідної допомоги спадкодавцеві.

При цьому слід враховувати, що мама позивачів (баба відповідачів) пережила свого сина (батька відповідачів) менш ніж на один місяць.

Отже, суд першої інстанції, надавши належну оцінки доводам сторін, зокрема, показанням свідків, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених статтею 1224 ЦК України обставин, що є його процесуальним обов`язком, тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів від права на спадкування після смерті їх баби.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної моральної поведінки відповідачів як щодо свого батька, так і щодо своєї баби не є тією обставиною, котра входить до предмета доказування у справах даної категорії, тому колегією суддів відповідні доводи відхиляються.

Також, відхиляються доводи скарги про те, що відповідачі є працездатними, адже однієї цієї обставини не достатньо для усунення їх від права на спадкування.

Доводи апелянта, викладені в скарзі не знайшли свого підтвердження, оскільки, як встановлено, оскаржуване рішення за встановлених фактичних обставин справи відповідає наведеним правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування положень статті 1224 ЦК України.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич