ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/273/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2485/17 Категорія: 307000000 Єщенко О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участю секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2022 року, постановлене під головуванням судді Єщенка О.І., у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області 25.11.2022 року об 11 год., повний текст рішення складений 08.12.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

14 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 20 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на день винесення рішення та стягнути з ОСОБА_3 до державного бюджету України судовий збір.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказував, що 16.04.2013 року громадянин ОСОБА_3 під розписку позичив у нього грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 грн.

Борг ОСОБА_3 зобов`язався повернути позивачу без сплати відсотків, у доларах США, у строк до 01.04.2016 року.

Однак, у строк, визначений розпискою, відповідач гроші позивачу не повернув, від зустрічі та будь-яких пояснень ОСОБА_3 ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає, тому він змушений був звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2017 року відкрите провадження у справі.

31.10.2017 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 , з якої вбачалося, що її брат, ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі помер ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно із даними свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданим Ізмайлівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 09.09.2014 року.

За таких обставин, ОСОБА_2 просила закрити провадження у справі.

Вказана заява судом не була вирішена.

01.03.2018 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про залучення співвідповідача у справі ОСОБА_2 , як спадкоємиці належної померлому боржнику ОСОБА_3 квартири та прийняття позовної заяви в новій редакції «про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно».

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що 16.04.2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, згідно з яким ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень. Гарантією повернення боргу для позивача слугувала наявність у ОСОБА_3 на праві власності двокімнатної квартири, правовстановлюючі документи на яку, він передав позивачу 16.04.2013 року.

Борг ОСОБА_3 зобов`язався повернути без сплати відсотків, у доларах США, у строк до 01.04.2016 року, що підтверджується наданою розпискою.

26.12.2013 року між ними було досягнуто домовленість про продовження строку повернення боргу до 01.01.2017 року.

В обумовлений сторонами строк боржник ОСОБА_3 гроші позивачу не повернув, від зустрічі та будь-яких пояснень став ухилятися, на телефонні дзвінки не відповідав та взагалі зник з міста. Тому у червні 2017 року він був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованих коштів.

22.07.2017 року позивач з інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно дізнався, що право власності на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 вже зареєстровано на іншу особу на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року

Із тексту рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року ОСОБА_1 дізнався, що боржник ОСОБА_3 ніби - то помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на належну йому квартиру у порядку спадкування рішенням суду визнано за сестрою ОСОБА_3 ОСОБА_2

05.10.2017 року ним було пред`явлено вимогу кредитора до спадкоємця боржника ОСОБА_3 ОСОБА_2 шляхом направлення письмової претензії через Уманську міську державну нотаріальну контору. Проте, задовольнити вимоги позивача шляхом одноразового платежу спадкоємець ОСОБА_2 відмовилась.

Станом на 01.03.2018 року борг позивачу не повернуто, тому ОСОБА_1 вимушений звертатися до суду за захистом його порушених прав в судовому порядку.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просить суд у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 16.04.2013 року у розмірі 20 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову складає 534 000 гривень, звернути стягнення на спадкове майно, прийняте ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме : на квартиру АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно відмовлено повністю.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом згідно з ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2017 року, а саме: скасовано арешт на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Уманським МВ УМВС України у Черкаській області 30.05.1996 року, ІПН НОМЕР_3 у межах заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник вказує, що висновок суду не відповідає обставинам справи та суперечить наявним у справі доказам.

В апеляційній скарзі скаржник посилається, що 16.04.2013 року між ним та померлим ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США. Для додаткового підтвердження своїх намірів повернути грошові кошти, боржник ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 документи на квартиру, які підтверджували право власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

22.07.2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 вже зареєстровано на іншу особу на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року.

Тому скаржник вважає, відповідач ОСОБА_2 шахрайським шляхом звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на майно своєї матері, збрехала, що це майно належить її матері, а не боржнику, а суд не перевірив зазначених у позові обставин, тому виніс рішення на користь ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2022 року скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток з повідомленням про вручення.

В судове засідання сторони та їх представники не з?явились.

Заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання в суд апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу шляхом звернення на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог, пославшись, що матеріали справи не містять відомостей про коло спадкоємців ОСОБА_3 , про наявність спадкового майна, також склад, місцезнаходження та вартість, хто зі спадкоємців, яку конкретно спадщину прийняв, а також про обсяг одержаного в спадщину майна, його вартість та розмір часток спадкоємців у спадковому майні.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ні позивачем, ні його представником не доведені належним чином вище зазначені обставини, які б давали підстави прийти до висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та їх доведеність.

Суд першої інстанції зазначив, що правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 боргу спадкодавця шляхом звернення стягнення на спадкове майно та визнання права власності на таке майно відсутні, а тому позов не підлягає до задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 16.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів згідно до розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 кошти, які зобов`язався повернути в розмірі 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень. У разі невиконання обов`язків з повернення боргу позичальник зобов`язувався переоформити на позикодавця право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 09.09.2014 року Ізмайловським відділом ЗАГС відділу ЗАГС Москви, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Солнечногорськ Московської області, Росія.

Згідно даних копії свідоцтва № НОМЕР_5 про право власності на житло від 24.06.1993 року, виданого Уманським відділом житлового господарства вбачається, що квартира по АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам сім`ї ОСОБА_3 .

Відповідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

У порядку ст. 1281 ЦК України 05.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Уманської міської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, в якій повідомив про наявність у померлого ОСОБА_3 невиконаних боргових зобов`язань на суму 20000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 06.10.2017 року становить 542000 гривень та просив повідомити спадкоємців померлого ОСОБА_3 про їх обов`язок задовольнити його вимоги в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідь Уманської міської державної нотаріальної контори в матеріалах справи відсутня, як і відсутня спадкова справа померлого ОСОБА_3 та інформація про наявність спадкоємців.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором згідно частини 1 статті 1049 ЦК України.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, що 16.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, відповідно до тексту розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 та зобов`язався повернути 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень.

В постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17, зазначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Грошові кошти ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 01.04.2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданим Ізмайлівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 09.09.2014 року.

ОСОБА_3 не виконав умови договору позики, у зв?язку з чим на день його смерті заборгованість за договором позики складала 20 000 доларів США.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною першою статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті відповідно статті 1218 ЦК України.

Частиною третьою статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою згідно частини 2 статті 1220 ЦК України.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини відповідно частини першої статті 1270 ЦК України.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину згідно статті 1296 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов?язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов?язане з його особою i у зв?язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов?язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред?явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов?язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов?язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов?язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наведені норми законодавства свідчать, що спадкоємець відповідає перед кредитором тільки в межах своєї частки у спадщині, тобто у спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 200/20405/16-ц (провадження № 61-3164св19), зазначено, що задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватися в межах вартості отриманого ним у спадщину майна.

До спадкоємців боржника обов?язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і, як наслідок, у неї відсутній обов?язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 306/2000/16-ц (провадження № 61-30819св18) та від 04 лютого 2021 року у справі № 587/381/15-ц (провадження № 61-3826св20), зроблено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з?ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред?явлення вимоги до спадкоємців боржника.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вірно з`ясував відсутність кола спадкоємців померлого боржника, та встановив, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , оскільки в матеріалах справи не міститься жодного належного, допустимого доказу, що померлий мав спадкове майно, а квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 успадкувала після смерті матері, а не боржника ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2017 року ( справа № 705 / 1738/ 17).

Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких даних стосовно наявності спадкової справи після померлого ОСОБА_3 .

Жодних клопотань позивач ОСОБА_1 та представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції про витребування доказів з Уманської міської державної нотаріальної контори не заявляли.

За таких обставин, висновки районного суду в даній справі повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищевказаних постановах Верховного Суду.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та зазначено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, посилався, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , є його сестра ОСОБА_2 , яка на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року визнала за собою право власності на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції послався на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 року, яким позов ОСОБА_2 до Уманської міської ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказане рішення набрало законної сили 14.08.2017 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 визнано після смерті її матері ОСОБА_5 , а не після смерті її брата ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив такий правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції вірно вказав, що матеріали справи не містять відомостей про коло спадкоємців ОСОБА_3 , про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, хто зі спадкоємців, яку конкретно спадщину прийняв, а отже, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу спадкодавця шляхом звернення стягнення на спадкове майно та визнання права власності на таке майно, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Твердження скаржника, стосовно того, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволоділа квартирою жодним доказом не підтверджено, та не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє інші аргументи скаржника, оскільки доводи є формальними, фактично скаржник зазначає норми права, однак чітко не обґрунтовує у чому полягає помилка суду першої інстанції при застосуванні відповідної норми права, не обґрунтовує, як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ, як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення суду залишено без змін, то судові витрати не переглядались судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст рішення складений 22.02. 2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков