Номер провадження: 22-ц/813/2006/23
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

17 листопада 2021 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтований тим, що під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить визнати квартиру спільною сумісною власністю та здійснити поділ квартири шляхом визнання за нею права власності на 1/2 її частину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року 4точнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири в АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: квартири в АДРЕСА_1 , загальною площею 34.5 кв.м.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагаються усіма можливими способами перешкоджати АТ «Ощадбанк» у реалізації прав кредитора, уникнути відповідальності шляхом зловживання процесуальними правами, а дії останніх суперечать завданням цивільного судочинства.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 08 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 лютого 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.01.1987 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого сільською радою Саратського райвиконкому, актовий запис № 4

В період шлюбу, а саме 12.01.1996 року відповідачем, у власність придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наданим суду витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від. 06.11.2020 року.

Відповідно до ст.12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом ук передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із роз`яснень п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя№, вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, засовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя ( постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15).

При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим житлом здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України.

За правилом, встановленим ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи та наданих пояснень представника третьої особи вбачається, що 14 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 (далі - І Позичальник) укладено кредитний договір № 2096-н (далі -Договір). Згідно ізумов п.1.1. договору Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього і Договору грошові кошти в сумі 1 262 500,00 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі п`ятсот) І гривень, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути і і Кредит в сумі 1 262 500,00 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі п`ятсот) гривень, а також сплатити проценти за користування кредитом, в розмірі 16,5 (шістнадцять цілих п`ять десятих) % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.

В якості забезпечення виконання вказаного договору 14 листопада 2007 року між Банком та ТОВ «Хризоліт Україна» укладено договір поруки. Також в якості забезпечення виконання вказаного договору 14 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1. Крім того, 15 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 і укладено договір іпотеки, посвідчений Поведьонковою 1.1., приватним нотаріусом Одеського І міського нотаріального округу Одеської області за реєстровим № 3280. Також 15 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, посвідчений Зезик В.А., державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 26935.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2011 року задоволено позовну заяву Банка та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Хризоліт Україна» на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 2096-н у розмірі 1 921 936,03 (один мільйон дев`ятсот двадцять одна тисяча дев`ятсот тридцять шість) гривень. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат. Вказане рішення набрало законної сили 11.11.2011 року, а 01.09.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи.

Станом на теперішній час рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.11.2011р. всупереч ст. 18 ЦПК України не виконане.

Відповідно до п. 24 даної Постанови постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Приймаючи до уваги роз`яснення Постанови Пленуму, суд першої інстанції правильно вважав, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя зобов`язання, що виникли в інтересах сім`ї між подружжям не розподіляються, а враховуються.

Оцінюючи матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд першої інстанції вважав, що договір поруки, якщо він укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, може створювати лише обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, третьою особою не надано доказів того, що правочин був вчинений в інтересах сім`ї, оскільки після його укладення майнове становище у відповідача не змінилося, тобто у відповідача та позивача не з`явилося майно, не виникли додаткові права та блага.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з рівності часток подружжя, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 14 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) укладено кредитний договір № 2096-н (далі -Договір). Згідно із умов п.1.1. договору Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього і Договору грошові кошти в сумі 1 262 500 гривень, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 1 262 500,00 гривень, а також сплатити проценти за користування кредитом, в розмірі 16,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.

В якості забезпечення виконання вказаного договору, зокрема, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1. Відповідно до договору поруки №1 поручителем є ОСОБА_2 , який зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником Зобов`язання за Кредитним договором №2096-н від 14.11.2007р., а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені у майбутньому.

Таким чином, додатковим суб`єктом відповідальності за порушення кредитного зобов`язання ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , який набув правовий статус поручителя, грошові кошти в інтересах сім`ї не отримував.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду у складі ОП КЦС від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, позивач, дійсно, звернулася із позовом до чоловіка про поділ майна подружжя. При цьому позивач вказала у позові банк як третю особу, ОСОБА_2 не отримував кредитні кошти в інтересах сім`ї, спірна квартира не є предметом іпотеки у вказаних кредитних правовідносинах.

Крім того апеляційний суд зазначає, що на праві власності ОСОБА_2 залишається 1/2 квартири АДРЕСА_2 , що може бути реалізована у рамках виконавчого провадження з метою виконання судового рішення. Також колегія суддів наголошує, що накладення арешту на майно та реалізація відповідного майна не є єдиним способом примусового виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає зловживання матеріальним правом у діях позивача.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк