Справа №198/19/23
Провадження №2-з/0198/2/23
03.02.2023
У Х В А Л А

іменем України

03.02.2023 року суддя Юр"ївського районного суду Дніпропетровської області Жмуд Н.М. розглянувши заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки сільськогосподарського призначення від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

03.02.2023 року в проваджені судді передано на розгляд вищевказану заяву. Заявник її обгрунтував тим, що ним було подано позовну заяву до суду щодо припинення права вланості ОСОБА_1 , який є громадянином Російської Федерації на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Новоіванівської сільської ради Юр"ївського району Дніпропетровської області, шляхом їх конфіскації, які він прийняв у спадщину і протягом року, після їх прийняття, не здійснив відчудження. Дані земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 10,5860 га за кадастровим номером 122598800:01:001:0216 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та площею 10, 2430 га за кадастровим номером :01:001:0217 , ОСОБА_1 передав у в оренду Фермерському господарству "Красноармєєц" відповідно до договооів оренди землі №347 та 348 від 30.07.2018 року строком на 49 років 11 місяців з моменту підписання зазначених договорів.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову представник позивача обґрунтовує тим, щоб не допустити факту передання права розпорядження (користування, володіння) на спірні земельні ділянки третім особам.

Дослідивши матеріали вказаної заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку про відсутність належних правових підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Згідно частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частин 2 та 3 статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості потрібні для забезпечення позову; забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим. Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 р. у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 р. у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 р. у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

З боку предстваника позивача не вказано в заяаві, що що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Саме лише посилання представника позивача на не допущення фактку передання права розпорядження на спірні земельні ділянки третім особам в заяві без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, приходить до висновку про те, що між сторонами даної справи виник спір з приводу правомірності та законності володіння земельними ділянки сільськогосподарсьвого призначення відповідачем, який є іноземцем, котрий їх отримав у справдок і у встановлений законом строк не здійснив відчудження.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Разом з тим, на переконання суду, представником позивача не надано суду доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження зазначених земельних ділянок, а тому самі лише твердження представника позивача про недопущення факту передавання права розпорядження на спірні земельні ділянки третім особам, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, Законів України «Про Вищу раду юстиції», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження» від 16.06.2011 р. № 5-рп/2011 зазначено, що регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише позивача, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв домірності (пропорційності).

Відповідно абзацу 3 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 р. у справі № 211/129/18-ц (провадження № 61-45969 св18). Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сам заявник зазначає, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки наразі перебувають в аренді у зареєстрованому користуванні Фермерського господарства "Красноармєєц" строком на 49 років 11 місяців з 30.07.2018 року за договорами аренди землі , які станом на дату подання не розірвано.

Дослідивши та надавши оцінку матеріалам заяви про забезпечення позову в їх сукупності з огляду на вказані вище нормативні приписи, суд зазначає, що посилання представника позивача на можливе утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, безумовно та переконливо не приводить суд до достатньо обґрунтованого припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, що матиме наслідком ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі.

Враховуючи те, що заява про вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях заявника і при цьому ним не обґрунтовано належним чином необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні статей 76-80 ЦПК України, доказів в підтвердження фактів імовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення суду в майбутньому в разі невжиття таких заходів, суд дійшов висновку про відхилення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Відхиляючи заяву представника позивача про вжиття заходів до забезпечення позову суд також зауважує, що заяву про забезпечення позову, яку раніше було відхилено повністю або частково, може бути подано вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто, на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 76-80, 149-153, 260, 261, 263 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ від 22.12.2006 р. № 9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, суд -

постановив:

У задоволенні заяви представника позивача про накладення арешту на земельні ділянки сільськогосподарського призначення від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 відмовити.

Копію ухвали направити заявнику для відома.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання даної ухвали.

Позивач: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області м. Дніпро вул. Філософська, 39-А,

Відповідач: ОСОБА_1 , громадяник РФ, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Наталя ЖМУД