печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Головко Ю. Г.,

за участю секретаря судового засідання Солонухи Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна.

В обґрунтування даної позовної заяви позивач зазначає, що 29.08.1999 сторони уклали шлюб, який 01.03.2021 рішенням Печерського районного суду м. Києва розірваний. Під час перебування в шлюбі сторони придбали, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу відповідач не проживає у зазначеній квартирі, але будучи співвласником, не виконує обов`язки щодо утримання спільного майна, не сплачує витрати на її утримання, що є підставою для звернення із даним позовом до суду.

Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 06.10.2022, 28.11.2022, позивач та його представник надали пояснення на обґрунтування позовних вимог. До суду позивач 28.11.2022 подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явилась. До суду надала відзив на позовну заяву, із запереченнями щодо вимог позовної заяви, вказала що наразі перебуває на території Німеччини, де отримала тимчасовий захист та просила розглянути справу за її відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 29.08.1999 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 29.08.1999 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2021 шлюб між сторонами розірвано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що він проживає у кв. АДРЕСА_1 , а відповідачка у квартирі не проживає з 23.06.2020. На підтвердження витрат на управління та утримання спільним майном надав квитанції на оплату житлово-комунальних послуг за період з квітня 2021 року по травень 2022 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг з утримання спільного майна, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва про стягнення витрат на утримання спільного майна з квітня 2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі cт. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Зі змісту даної норми слідує, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Витрати, пов`язані з утриманням майна, до яких входить і сплата вартості комунальних послуг, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Крім того, статтею 20 Закону визначено, що споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

При цьому, ст. 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач надав квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги за адресою: кв. АДРЕСА_1 , однак не надав доказів того, що відповідач користувалася житлово-комунальними послугами в належній сторонам квартирі.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому, слід зазначити, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності, а тому ці житлово-комунальні послуги вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №725/3790/16-ц.

За приписами ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачка не проживає в квартирі у зазначений період, що й не заперечується позивачем, доказів на спростування цього судом не отримано, вона не користується вищезазначеними житлово-комунальними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється позивачем відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, який проживає у квартирі та користується ними.

Тобто, в цьому випадку використання водовідведення та водопостачання, електричної енергії, утримання будинку і прибудинкової території, вивезення відходів, мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, а також оцінивши усі надані сторонами докази в їх сукупності та з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 360, 526, 530, 544 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю. Г. Головко