ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м.Суми

Справа №591/3751/18

Номер провадження 22-ц/816/291/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2022 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 20 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання будинку йому стало відомо, що в ньому є зареєстрована та проживає стороння особа без будь-яких правових підстав.

13 червня 2018 року він звернувся до Центру надання адміністративних послуг у м. Суми з проханням надати йому довідку про кількість зареєстрованих осіб у його будинку і отримав довідку, відповідно до якої у будинку АДРЕСА_1 є зареєстрованою ОСОБА_2 .

Зазначає, що будь-яких усних чи письмових домовленостей між ним та відповідачем стосовно її проживання у його будинку не існує. Відповідач не є членом його сім`ї чи родичем.

На усні прохання позивача щодо звільнення його приміщення та зняття з реєстрації, відповідач ніяким чином не реагує. Крім того, він має намір проживати у вказаному будинку.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність відомостей про втрату відповідачем правового інтересу до спірного житла є безпідставним, оскільки протягом більше ніж 5 років відповідач не вчинила жодної дії, спрямованої на реальне бажання проживати у спірному житловому приміщенні.

Вказує, що з боку позивача були надані належні, достатні, достовірні та допустимі докази відсутності відповідача у спірному приміщенні більше, ніж 5 років поспіль, чого не заперечувала і відповідач. В той же час, ОСОБА_2 не надала суду доказів жодної поважної причини з якої вона відсутня у спірному приміщенні протягом вищезазначеного терміну, що на думку позивача, є підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу 57/100 часток житлового будинку від 14 грудня 2017 року будинок за адресою: АДРЕСА_3 та 47/100 часток земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га за адресою: АДРЕСА_3 , належать позивачу ОСОБА_1 (а.с. 9-10).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 грудня 2017 року вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 57/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Згідно довідки Управління «Центру надання адміністративних послуг у м. Суми» від 13 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

28 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І. про визнання недійсним договору. У позові позивач ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу 57/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , стосовно покупця будинку ОСОБА_1 . Просила визнати її покупцем 57/100 частини будинку; визнати недійним договір купівлі-продажу 47/100 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , стосовно покупця ОСОБА_1 та визнати її покупцем; визнати за нею право власності на 57/100 часток домоволодіння та 47/100 часток земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 62-65).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 серпня 2020 року у справі № 591/7173/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І. про визнання недійсним договору, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю (а.с. 91-94).

Постановою Сумського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 серпня 2020 року залишено без змін (а.с. 104-108).

Оскаржуване рішення суд першої інстанції ґрунтував на показаннях свідків, допитаних в судовому засіданні, зокрема, свідка ОСОБА_5 , з пояснень якої встановлено, що за місцем проживання відповідача залишилися речі, доступ до спірного житлового приміщення відповідач не мала. Обставини зміни замка в дверях позивач в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то їхні свідчення місцевий суд не прийняв до уваги як доказ на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки показання вищевказаних свідків не вказують на обізнаність їх про обставини проживання відповідача у будинку та добровільності залишення житлового приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втратила право проживання у придбаній позивачем частині житлового будинку, а сам по собі факт набуття права власності на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачем не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене ст. 8 Конвенції, а тому прийшов до висновку, що відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом з підстав, зазначених у позові.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, місцевий суд у цій справі належно оцінив докази, подані учасниками справи, та встановив, що відповідач ОСОБА_2 вселилася у спірний будинок на законних підставах, тривалий час проживала в цьому житлі. Відповідач була зареєстрована у цьому житлі з 16 січня 1998 року (а.с. 20) за згодою колишнього власника ОСОБА_4 , і укладаючи договір купівлі-продажу 57/100 часток житлового будинку 14 грудня 2017 року, позивач мав бути обізнаним та погодився, що місце проживання відповідача залишається зареєстрованим у придбаній ним частині житлового будинку, що вказує на те, що таким чином він визнав право відповідача, надане попереднім власником житлового приміщення на користування ним.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що на момент купівлі домоволодіння він знав, що відповідач зареєстрована у домоволодінні і погодився на його придбання з таким обтяженням.

Оскільки відповідач не втратила право проживання у придбаній позивачем частині житлового будинку, а сам по собі факт набуття права власності на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачем не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції.

Колегія суддів констатує відсутність відомостей про втрату відповідачем правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення її права на житло.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для визнання відповідача, яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала суду доказів жодної поважної причини з якої вона відсутня у спірному приміщенні протягом більше, ніж 5 років поспіль, що на думку позивача, є підставою для задоволення позову в повному обсязі, не заслуговують на увагу, оскільки як було встановлено місцевим судом із показів свідка ОСОБА_5 відсутність відповідача у спірному житловому приміщенні зумовлена відсутністю доступу до останнього, зокрема, зміною замків у дверях, що дає підстави дійти висновку, що у відповідача не було добровільного бажання залишати житлове приміщення.

Крім того, доводи апелянта про тривале не проживання відповідача в будинку не були підставою заявленого позову, про що не заперечував ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина