Справа № 624/747/22
№ провадження 2/624/23/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Крапівки Т.В., за участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання дій незаконними, шляхом зобов`язання звільнити із займаної посади, стягнення майнової та моральної шкоди

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до АТ «Харківобленерго», в якому просить: 1) визнати незаконні дії АТ «Харківобленерго» порушенням Конституції України, КЗпП України та стягнути на її користь збитки - 141298,31 гривень, моральну шкоду 100000,00 гривень; 2) зобов`язати АТ «Харківобленерго» звільнити із займаної посади юрисконсульта за згодою сторін ; 3) стягнути з АТ «Харківобленерго» середній заробіток в сумі - 45 257,10 гривень за весь період затримки розрахунку по день фактичної виплати; 4) стягнути судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачем було отримано листа 22.09.2022 за №15-46/3622 від 21.09.2022, в якому було зазначено, що її трудові права були порушені, а саме їй було відмовлено у звільненні з посади юрисконсульта та відповідно не виплачено передбачених законом коштів при звільненні. У період з 01 вересня 2003 року по 15 серпня 2022 року позивач знаходилась у трудових відносинах з АТ «Харківобленерго». З 26.01.2022, згідно довіреності №01-40/1102, її було уповноважено на представництво інтересів відповідача, так як позивач самостійно підвищила свою кваліфікацію та мала свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 26.03.2022 серія ПТ №2556. Але заробітна плата - оклад становить в сумі 13859,00 гривень який не було змінено, та відповідно нарахувань не було здійснено. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, позивач виконувала покладені на неї обов`язки згідно трудового договору та у відповідності зазначені у посадовій інструкції обов`язки юрисконсульта (довіреність від 01.01.2022 №01- 26/202) та адвоката з 26.01.2022 про, що було надано відповідні довіреності на представництво інтересів товариства, з боку останнього заробітна плата в повному обсязі не нараховувалась, та не виплачувалась. З даною проблемою позивач звернулася до виконуючого обов`язки керівника підрозділу AT «Харківобленерго» Кегичівського РЄЄ Ребрика В., (так як керівник ОСОБА_2 був відсутній), який погодився, з тим, що і йому не виплачують заробітну плату, яка відповідає окладу. З яких підстав - невідомо з 24.02.2022. Тому позивачу було запропоновано написати заяву про звільнення за згодою сторін, яку було узгоджено ним, власноруч підписано та позивачем було направлено листом Укрпоштою до Акціонерного товариства «Харківобленерго». Головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін, являється домовленість між працівником і роботодавцем. Зафіксована відповідною заявою, яка є доказом того, що сторони узгодили це питання між собою і не мають щодо цього ніяких заперечень. Але до даного часу позивача не звільнено, натомість отримано від 22.09.2022 за підписом ОСОБА_3 листа, з даною позицією відповідача позивач не погоджується, оскільки при написанні заяви про звільнення з представником роботодавця ОСОБА_4 , було чітко узгоджено звільнення, досягнуто угоди, але не зважаючи на факт отримання відповідачем оригіналу заяви 22 серпня 2022 року, відповідач не провів звільнення, не здійснив належний розрахунок при звільненні, не видано наказу та не надано трудову книжку з відповідною відміткою. Виплата заробітної плати в повному обсязі згідно окладу в період з 24.02.2022 року по теперішній час не виплачується з невідомих причин. В день звільнення позивача, тобто 22 серпня 2022 року було отримано заяву про звільнення від 16.08.2022, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. В зв`язку із порушенням КЗпП України відповідачем та не звільненням позивача із займаної посади, не зважаючи на подання заяви про звільнення, позивача не було звільнено, та нараховано, та виплачено кошти по невикористаній відпустці. Тому позивачем здійснено розрахунок згідно довідки від 30.09.2022 попередніх 2-х місяців - червень, липень 2022 року, становить 13925,01 гривень (6465,33грн.+ 7459,68 грн) згідно інформації AT «Харківобленерго», що становить відпрацьованих у червні 2022 - 10 днів, липень- 11 днів, середній заробіток за день становить - (6465,33грн.: 10 днів) = 646,53 грн. Також позивачем проведено розрахунок заборгованості, з урахуванням здійснених виплат, невикористаної відпустки, вихідної допомоги при звільненні, та становить разом 141298,31 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата позивача складає 646,53 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 70 робочих дні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 45257,10 грн. Вимогу щодо відшкодуванням відповідачем завданої моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що відбулася втрата нормальних життєвих зв`язків і необхідність від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, так як позивач підтверджує наявність та утримання малолітньої дитини, сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших осіб, які тимчасово переселені в зв`язку з воєнним станом в Україні та знаходяться на фактичному утриманні, проживанні - це інвалід 3 групи - сестра ОСОБА_6 та студент Харківського коледжу - ОСОБА_6 , а також син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 - студент Державного біотехнологічного університету, а також чоловік ОСОБА_8 - є студентом даного університету. В зв`язку з виконанням трудових відносин, а саме праці на посаді юрисконсульта, виконуючи представництво інтересів відповідача у організаціях різних форм власності, суді, прокуратурі та інших, що в свою чергу потребує від юриста та адвоката бути порядним, навіть тоді коли інститутом правосуддя не є ефективним, потрібно робити свою справу професійно та достойно, добросовісно, прагнувши до вершин професіоналізму і кваліфікованої роботи, а саме було підвищено кваліфікацію та отримано свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю та роботодавцем надано відповідну довіреність. Отже, позивач адвокат несе підтримання моральності у суспільстві, тому позиція відповідача призводить до тяжких внутрішніх страждань, дискомфорту, поганого самовідчуття, не зважаючи на те, що пропрацювала в товаристві майже 19 років, та вважала дане підприємство одним із кращих в Україні, де законодавство України повинно бути виконано. Позивач, для того щоб відповідач мав професійного юриста, адвоката, було здійснено багато роботи, щоб завжди діяти в інтересах відповідача та бути всебічно розвиненою людиною, володіти словом і пером, багато читати, мати обширний словниковий запас та нести почесно свої професійні обов`язки, тому, для позивача є дуже важливо, та є психологічно складно звертатися до суду за захистом порушених трудових прав. Так, при звільненні з товариства планувала інші види доходів, але незаконні дії відповідача привели до відмови від планів на майбутнє, що є не припустиме у воєнний час в Україні, коли є загроза життю позивача та сім`ї з неповнолітньою дитиною. Моральну шкоду оцінює в 100000 грн.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 25.11.2022 позовна заява була залишена без руху, позивачу наданий час для усунення недоліків.

09 грудня 2022 року позивачем частково усунені недоліки позовної заяви, а саме надана квитанція про сплату судового збору у розмірі 2445 гривень.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 12.12.2022 провадження було відкрито, справу призначеного до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. В задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

Не погоджуючись із позовною заявою представником АТ «Харківобленерго» Войтенко О.О., яка діє на підставі довіреності від 15 грудня 2022 року № 01-46/4788, 02 січня 2023 року подано відзив на позовну заяву в якій просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі з таких підстав. ОСОБА_1 з 26.01.2021 перебуває на посаді юрисконсульта Кегичівського району з розподілу електроенергії відповідно до наказу від 26.01.2021 № 125. Зміст наказу від 26.01.2021 № 125 доведений до відома позивача під особистий підпис. Зазначено, що 22.08.2022 засобами поштового зв`язку відповідачем було отримано дві заяви позивача, датовані 15.08.2022 (відповідно до штампу Укрпошти були направлені 16.08.2022), які були адресовані на ім`я в.о. генерального директора AT "Харківобленерго" Логвиненка К.О.: з проханням звільнити її з роботи 16.08.2022 "за згодою сторін та у зв`язку з порушенням AT "Харківобленерго" колективного договору"; з проханням здійснити перерахунок нарахувань по заробітній платі. За результатом розгляду вищезазначених заяв була надана відповідь від 21.09.2022 № 15-46/3622, якою позивачу було повідомлено, що припинення трудового договору з нею за п. 1 ст. 36 КЗпП України 16.08.2022 не є можливим, оскільки заява позивача була отримана лише 22.08.2022, тобто за межами вказаної дати припинення трудового договору. Наголошено на тому, що угода сторін, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, - це підстава припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи роботодавця тим, що потребує спільного волевиявлення сторін, спрямованого на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Звернено увагу суду на той факт, що у своїй позовній заяві позивач хибно вважає, що резолюція на заяві ОСОБА_1 керівника групи ЕЗКО Кегичівського РРЕ Ребрика В.І. є досягнутою згодою на звільнення позивача з займаної посади за угодою сторін. Позивачу, яка є адвокатом, повинно бути добре відомо, що рішення щодо звільнення працівників відповідно до п. 18.30 (9) Статуту AT "Харківобленерго" має право приймати лише уповноважена на те особа, а саме генеральний директор AT "Харківобленерго". Враховуючи дату отримання заяви позивача, така угода не могла бути належним чином оформлена у визначені у заяві строки, відповідно, підстави для припинення трудового договору з позивачем були відсутні. Також позивача було повідомлено, що у відповідача відсутні правові підстави для видачі трудової книжки позивачу (шляхом направлення засобами поштового зв`язку на зазначену у заяві адресу), оскільки позивач продовжує перебувати в трудових відносинах з AT "Харківобленерго". У зв`язку з тим, що звільнення позивача з роботи не відбулося, то у відповідача не було жодної правової підстави для здійснення виплат, передбачених ст. 116 КЗпП України. Крім цього, зазначено, що інші заяви про звільнення за ініціативою працівника позивачем не надавалися, докази у справі про їх надання відсутні. Щодо розгляду другої заяви позивача було повідомлено, що за 27.05.2022, 03.06.2022, 06.06.2022, 08.06.2022, 24.06.2022, 11.07.2022, 18.07.2022, 27.07.2022 їй було здійснено виплату заробітної плати за фактично відпрацьований час, а підстави для проведення перерахунку заробітної плати за інші дні, вказані у її заяві, відсутні, оскільки відсутні первинні документи, які б підтверджували факт виконання позивачем функціональних обов`язків за укладеним трудовим договором. Вищезазначене підтверджується табелями обліку робочого часу, а саме відсутністю позивача на роботі з нез`ясованих причин. У зв`язку з вищенаведеним вважають, що позовна вимога щодо стягнення "збитків" у розмірі 141298, 31 грн. є необґрунтованою та неправомірною. Зокрема, наголошують на тому, що "розрахунок заборгованості", наведений у позовній заяві, по своїй правовій природі не є збитками. Будь-яких повідомлень щодо причин відсутності на роботі на адресу відповідача з боку позивача не надходило і до матеріалів справи не приєднано. Крім цього, звернули увагу суду, шо відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором позивача під особистий підпис ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з умовами прані та оплати праці, що також підтверджується його особистою заявою про прийняття на роботу. Також зазначив, що Правилами внутрішнього трудового розпорядку (далі - Правила) Товариства визначено вимоги щодо обов`язку працівника знаходження у робочий час на роботі, порядок оформлення відсутності на роботі та його відповідальність за порушення них правил. Так, відповідно до п. 6.18 Правил, якщо працівнику за особистими мотивами необхідно бути відсутнім на робочому місці, він зобов`язаний одержати дозвіл безпосереднього керівника та оформити відсутність на роботі шляхом подачі заяви на ім`я генерального директора з подальшим оформленням наказу по товариству. Пунктом 6.19 Правил визначено, що у разі непередбачених обставин відсутності на роботі (хвороби, догляду за хворим членом родини) працівник зобов`язаний протягом доби повідомити про це безпосереднього керівника та в перший день виходу на роботу після неявки надати документ, що підтверджу є поважні причини відсутності на роботі. Пунктом 6.20 Правил визначено, що у разі непередбачених обставин відсутності на роботі працівник зобов`язаний протягом доби повідомити про це безпосереднього керівника та в перший день виходу на роботу після неявок надати документ, шо підтверджує поважні причини відсутності на роботі. Щодо стягнення моральної шкоди зазначили, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в які матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначили, що у відношенні позивача не було вчинено жодних протиправних діянь. У свою чергу, позивач у своїх вимогах не обґрунтував спричинення моральної шкоди та суму її відшкодування. Відповідно, вини Відповідача також немає. Будь-яких належних та допустимих доказів неправомірності дій Відповідача Позивачем не надано. Щодо зобов`язання AT "Харківобленерго" здійснити звільнення за угодою сторін з посади юрисконсульта ОСОБА_1 зазначили наступне, що згоди на звільнення позивача за угодою сторін з 16.08.2022 не було досягнуто. Такі повноваження щодо надання згоди на прохання працівника про звільнення його за угодою сторін належать виключно роботодавцю. Вважаємо, що у разі задоволення такої позовної вимоги це буде свідчити про втручання у господарську діяльність відповідача. Так, згідно з ч. З ст. 64 ГКУ підприємство, установа, організація (далі - підприємство) роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність звільнення працівника за угодою сторін не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Вищезазначена норма права каже нам про те, що власник на свій розсуд має право визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, має право зменшувати чи збільшувати чисельність штату працівників. Частиною другою ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. З огляду на зазначене припинення трудового договору за угодою сторін є виключно складовою права на управління діяльністю підприємством, і ніхто, в тому числі судова інстанція, не може приймати рішення, яке віднесено до виключної компетенції роботодавця. В зв`язку з чим, вважають, що розгляд цієї позовної вимоги взагалі не є підсудним суду.

12 січня 2023 року на адресу суду була надіслана заява позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила про те, що нею був отриманий відзив, який підтверджує її моральні страждання, так як відповідач має намір безпідставних заяв, звинувачень, емоційний тиск, а не намір уладнення конфлікту, що розцінюється нею як неповага до працівників з 19 річним стажем, а саме працівника АК «Харківобленерго» та АТ «Харківобленерго» без будь-яких зауважень та у відповідності до 21 довіреності (за кожен рік роботи) виконувала покладені обов`язки згідно посадової інструкції. На підтвердження факту досягнення угоди про звільнення та не бажання подальшої співпраці зазначила, що представник товариства, а саме начальник Кегичівського РРЕ А.Козубенко повідомив та надав копію наказу за № 610-0С від 12.10.2022 за яким скасовано довіреність від 24.12.2021. Також зазначила, що усім працівникам товариства у грудні 2022 року за наказом в.о. генерального директора К.О. Логвиненко було виплачено по 1000 гривень, але їй не виплачено, що є підтвердженням психологічного та матеріального тиску, а також визнання фактичного звільнення за угодою сторін у серпні 2022 року. В зв`язку з чим просила при розгляді справи не брати до уваги відзив. Крім цього, зазначила, що при написанні позовної заяви у прохальній частині нею було допущено описку щодо збитків в сумі 141298,31 гривень, але позовна заява, весь текст, докази, здійснення розрахунку становлять разом збитки у розмірі 186555,41 гривень. Тому просила провести розгляд даної справи з урахуванням описки.

27 січня 2023 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про визнання поважними причини неподання доказів у встановлений законом строк та приєднати до справи наступні докази: копію довідки про заробітну плату, копію наказу від 12.10.2022 № 610-0С, копію листа від 09.01.2023. В обґрунтування поважності причин неподання доказів зазначила, що на момент подання позовної заяви до суду їй не було відомо про існування наказу та отримала зазначені докази вже після подачі позовної заяви до суду.

Дане клопотання 01.02.2023 було задоволено без видалення суду до нарадчої кімнати.

Учасники справи, належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у суду матеріалів та з урахуванням розгляду поданих клопотань, позовну заяву підтримала та просила задовольнити її в повному обсязі. Зазначила, що у разі звільнення за угодою сторін, припинення трудових відносин може ініціювати будь-яка сторона трудового договору як роботодавець, так і сам працівник. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавець і найманий працівник досягли спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за відсутності представника, ухваливши рішення з урахуванням заперечень наведених у відзиві, відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з приводу якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є трудові відносини, пов`язані із не нарахуванням та невиплатою позивачу заробітної плати, середнього заробітку при звільненні та не припинення трудових відносин.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем АТ «Харківобленерго» з 01.09.2003. З 26.01.2021 переведена на посаду юрисконсульта Кегичівського району з розподілу електроенергії, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці та копією наказу АТ «Харківобленерго» № 125 від 26.01.2021.

Згідно довідки, виданої АТ «Харківобленерго» за № 16-1104 від 30.09.2022 вбачається, що позивачу за 2021 рік був нарахований та сплачений заробіток за період з січня 2021 року по грудень 2021 року у розмірі 185950 гривень 98 копійок.

Розмір посадового окладу позивача складає 13860 гривень, що підтверджується довідкою АТ «Харківобленерго» № 16-1106 від 30.09.2022. З даної довідки також вбачається, що за період з 24.02.2022 по 22.08.2022 позивачу було сплачено наступні виплати: 26.02.2022 13860 гривень авансова виплата у розмірі посадового окладу; 31.03.2022 3130 гривень авансова виплата за березень 2022; 22.04.2022 3000 гривень авансова виплата за квітень 2022; 07.06.2022 900 гривень авансова виплата за червень 2022; 22.06.2022 2520 гривень заробітна плата за першу половину червня 2022; 07.07.2022 1579 гривень заробітна плата за червень 2022; 22.07.2022 2520 гривень заробітна плата за першу половину липня 2022; 05.08.2022 2209 гривень 40 копійок заробітна плата за липень 2022; 22.08.2022 1510 гривень заробітна плата за першу половину серпня 2022.

Відповідно до довідки, виданої АТ «Харківобленерго» за № 16-1578 від 27.12.2022 вбачається, що позивачу в 2022 році був нарахований та сплачений заробіток за період з лютого 2022 року по листопад 2022 року у наступному розмірі: лютий 2022 року 12885 гривень 96 копійок; березень 2022 року 728 гривень 27 копійок; квітень 2022 року 0,00 гривень; травень 2022 року 1285 гривень 40 копійок; червень 2022 року 6465 гривень 33 копійки; липень 2022 року 7459 гривень 68 копійок; серпень 2022 року 1880 гривень 61 копійку; вересень 2022 року 0,00 гривень; жовтень 2022 року 0,00 гривень; листопад 2022 року 0,00 гривень.

З витягу з Табеля обліку робочого часу за лютий 2022 року листопад 2022 року вбачається, що позивачу враховано:

- з 03.02.2022 по 11.02.2022 - оплачувану тимчасову непрацездатність;

- з 24.02.2022 по 28.02.2022, 01.03.2022 по 11.03.2022, 14.03.2022 по 31.03.2022, 01.04.2022 по 29.04.2022, 02.05.2022 по 25.05.2022, 30.05.2022 по 31.05.2022, 01.06.2022 по 02.06.2022, 07.06.2022, 09.06.2022, 13.06.2022, 15.06.2022-16.06.2022, 20.06.2022-21.06.2022, 23.06.2022, 29.06.2022-30.06.2022, 01.07.2022, 07.07.2022-08.07.2022, 14.07.2022-15.07.2022, 21.07.2022-22.07.2022, 26.07.2022, 29.07.2022, 01.08.2022, 03.08.2022-05.08.2022, 09.08.2022, 11.08.2022-31.08.2022, 01.09.2022-30.09.2022, 01.10.2022-31.10.2022, 01.11.2022-30.11.2022 - неявку з нез`ясованих причин.

Позивач в зв`язку з не нарахуванням в повному обсязі заробітної плати та її невиплату вирішила звільнитися з займаної посади, про що повідомила роботодавця, написавши 15.08.2022 заяву про звільнення її за згодою сторін в зв`язку з порушенням АТ «Харківобленерго» колективного договору з 16.08.2022, направивши дану заяву засобами поштового зв`язку на адресу в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго» Логвиненка К.О., про що свідчить заява, яка містяться в матеріалах справи.

Дана заява відповідачем була отримана 22.08.2022, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції АТ «Харківобленерго» за № 25/8579.

21 вересня 2022 року на адресу позивача був направлений лист щодо результатів розгляду звернень в якому зазначено, що припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України 16.08.2022 не є можливим, оскільки заява була отримана 22.08.2022, тобто за межами вказаної дати припинення трудового договору, а тому підстави для цього відсутні. Також зазначено про проведення виплат заробітної плати та відсутності проведення перерахунку заробітної плати в зв`язку з тим, що відсутні первинні документи, які б підтверджували факт виконання функціональних обов`язків за укладеним трудовим договором.

12 жовтня 2022 року АТ «Харківобленерго» був виданий наказ за № 610ос щодо скасування довіреності від 24.12.2021 № 01-46/16767, виданої АТ «Харківобленерго» юрисконсульту Кегичівського району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» Харківської області (РРЕ) Каніщевій В.С. (таб. № 71859).

В поданому на розгляд суду позові позивач посилається на те, що їй безпідставно не нарахована та не виплачена заробітна плата за період з березня по серпень 2022 року, та не припинені з нею дії трудового договору безпідставно, і всупереч нормам Кодексу законів про працю України не проведено нарахування середнього заробітку з моменту звільнення по день звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до розрахунку, зазначеного позивачем в позовній заяві, відповідач повинен сплатити різницю у заробітній платі за період з березня 2022 року по серпень 2022 року з урахуванням виплаченої заробітної плати у розмірі 63714 гривень 71 копійку, компенсацію за 28 днів невикористаної відпустки (646,53*28) у розмірі 18102 гривні 84 копійки, вихідну допомогу при звільненні у розмірі 59480 гривень 76 копійок (646,53*92), середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 45257 гривень 10 копійок.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Роз`яснюючи вищевказані положення Основного Закону України, Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (надалі Постанова №9) звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 21, 43, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відносно позовної вимоги про нарахування та виплату заробітної плати за березень - серпень 2022 року у відповідності до штатного розкладу підприємства, суд зазначає наступне.

З даних табеля обліку робочого часу, довідки про доходи від 27.12.2022 №16-1578 вбачається, що ОСОБА_1 проведено нарахування та виплата за період з березня по серпень 2022 року в наступному розмірі: березень 2022 року 728 гривень 27 копійок; квітень 2022 року 0,00 гривень; травень 2022 року 1285 гривень 40 копійок; червень 2022 року 6465 гривень 33 копійки; липень 2022 року 7459 гривень 68 копійок; серпень 2022 року 1880 гривень 61 копійку.

В свою чергу, у зв`язку з відсутністю позивача на підприємстві з 24.02.2022 по 28.02.2022, 01.03.2022 по 11.03.2022, 14.03.2022 по 31.03.2022, 01.04.2022 по 29.04.2022, 02.05.2022 по 25.05.2022, 30.05.2022 по 31.05.2022, 01.06.2022 по 02.06.2022, 07.06.2022, 09.06.2022, 13.06.2022, 15.06.2022-16.06.2022, 20.06.2022-21.06.2022, 23.06.2022, 29.06.2022-30.06.2022, 01.07.2022, 07.07.2022-08.07.2022, 14.07.2022-15.07.2022, 21.07.2022-22.07.2022, 26.07.2022, 29.07.2022, 01.08.2022, 03.08.2022-05.08.2022, 09.08.2022, 11.08.2022-31.08.2022, 01.09.2022-30.09.2022, 01.10.2022-31.10.2022, 01.11.2022-30.11.2022 та невиконання останньою посадових обов`язків - оплата праці за вказаний період не проводилася.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 Кодексу законів про працю України).

Отже, згідно з чинним законодавством, заробітна плата працівникам (в тому числі за час щорічної, соціальних відпусток), виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків з дотримання встановленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи та за умови здійснення підприємством (установою, організацією) господарської діяльності.

Тобто, у випадку невиконання працівником своїх функціональних обов`язків останній не має права на отримання заробітної плати.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці в періоди: з 24.02.2022 по 28.02.2022, 01.03.2022 по 11.03.2022, 14.03.2022 по 31.03.2022, 01.04.2022 по 29.04.2022, 02.05.2022 по 25.05.2022, 30.05.2022 по 31.05.2022, 01.06.2022 по 02.06.2022, 07.06.2022, 09.06.2022, 13.06.2022, 15.06.2022-16.06.2022, 20.06.2022-21.06.2022, 23.06.2022, 29.06.2022-30.06.2022, 01.07.2022, 07.07.2022-08.07.2022, 14.07.2022-15.07.2022, 21.07.2022-22.07.2022, 26.07.2022, 29.07.2022, 01.08.2022, 03.08.2022-05.08.2022, 09.08.2022, 11.08.2022-31.08.2022 та невиконання нею своїх посадових обов`язків, що підтверджується витягом з Табелю обліку робочого часу від 27.12.2022, підприємством правомірно не проведено нарахування та виплату заробітної плати за вказані дні.

В свою чергу, на підтвердження доводів щодо виконання посадових обов`язків позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, також позивачем не надано спростувань доводів відповідача в частині нарахуванням заробітної плати.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, які перевірені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що невиконання позивачем покладеної на неї роботи з нез`ясованих причин, не дає підстав для проведення перерахунку нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати за період з березня по серпень 2022 року, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.

Щодо позовної вимоги про звільнення із займаної посади юрисконсульта за згодою сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Припинення трудового договору застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Законодавством не передбачено обов`язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дата звільнення, про яку домовлялися сторони. Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Отже згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Судом встановлено, що 15.08.2022 позивачкою власноруч написано заяву про припинення трудового договору за угодою сторін з 16.08.2022 з резолюцією керівника групи ЕЗКО Кегичівського РРЕ Ребрика В.І., яка була направлена 16.08.2022 засобами поштового зв`язку на адресу в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго» Логвиненка К.О., що не заперечувалось сторонами.

Дана заява була отримана відповідачем 22.08.2022, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції за № 25/8579.

Після отримання вищевказаної заяви відповідачем на ім`я ОСОБА_1 був направлений лист за № 15-46/3622 від 21.09.2022 в якому відмовлено в задоволенні заяви про звільнення з зазначенням підстав такої відмови, а саме зазначено, що заява про звільнення за угодою сторін отримана за межами вказаної в ній дати припинення трудового договору, а тому відсутні підстави для припинення трудового договору.

Твердження позивача щодо узгодження умов звільнення за угодою сторін з представником роботодавця ОСОБА_9 не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 18.30 (9) Статуту АТ «Харківобленерго» рішення щодо звільнення працівників має право приймати лише уповноважена на те особа, а саме генеральний директор АТ «Харківобленерго», про що зазначено у відзиві відповідача у справі. Спростувань чи заперечень з цього приводу позивачем не надано.

Також не заслуговують на увагу пояснення позивача, викладені в заяві від 12.01.2022, в якій зазначено, що видача наказу за № 610ос щодо скасування довіреності від 24.12.2021 № 01-46/16767, виданої АТ «Харківобленерго» юрисконсульту Кегичівського району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» Харківської області (РРЕ) Каніщевій В.С. (таб. № 71859) та невиплата премії в грудні 2022 року є підтвердженням факту досягнення угоди про звільнення, оскільки відповідно до ст. 248 ЦПК України представництво за довіреністю зокрема припиняється у разі закінчення строку довіреності та у разі скасування довіреності, яка її видала; а премія не була нарахована в зв`язку з тим, що позивач відсутня на роботі з нез`ясованих причин, починаючи з 11.08.2022, про що свідчить лист АТ «Харківобленерго» за № 15-46/108 від 09.01.2023 та витягом з Табелю обліку робочого часу від 27.12.2022.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що відповідач порушив її право на припинення трудових відносин або створив перешкоди для реалізації такого права.

Також суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 64 ГКУ підприємство, установа, організація (далі - підприємство) роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність звільнення працівника за угодою сторін не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Тобто, власник на свій розсуд має право визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, має право зменшувати чи збільшувати чисельність штату працівників.

Частиною другою ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

З огляду на зазначене припинення трудового договору за угодою сторін є виключно складовою права на управління діяльністю підприємством, і ніхто, в тому числі судова інстанція, не може приймати рішення, яке віднесено до виключної компетенції роботодавця.

Отже, на теперішній час трудові відносини між позивачем та відповідачем не припинені, оскільки процедура розірвання трудового договору за угодою сторін відповідно до законодавства України про працю не виконана, оскільки сторони не досягли домовленості та волевиявлення щодо строку, з якого трудовий договір припиняється за взаємною згодою сторін, а також вчинена на заяві резолюція суб`єкта, не уповноваженого на звільнення позивача, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано, а тому суд приходить до висновку, що між сторонами у даному випадку не досягнуто згоди про звільнення позивача з підстав ст. 36 п.1 КЗпП України. При відсутності згоди кожної сторони на пропозицію іншої розірвання трудового договору проводиться за ініціативою працівника чи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, які перевірені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання дій АТ «Харківобленерго» незаконними та зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з займаної посади юрисконсульта за згодою сторін.

Позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, в задоволенні якої суд вважає правильним відмовити з огляду на наступне.

Так, згідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504 право на відпустки забезпечується працівникам гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної та додаткової відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи.

Оскільки позивач перебуває у трудових відносинах, на даний час не звільнена з займаної помади, то вона має право на відпочинок, що узгоджується з наведеною позицією, вимога про стягнення компенсації за невикористані відпустки є передчасною та до задоволення не підлягає.

Крім цього, позивачем заявлені позовні вимоги щодо здійснення виплати грошової суми в якості розрахунку при звільненні та грошової суми за затримку розрахунку при звільненні, які є похідними вимогами, а тому в задоволенні даних вимог, суд вважає правильним відмовити, оскільки наданими суду доказами не підтверджено наявність спору між сторонами, що є обов`язковою умовою для реалізації судового захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Але як вбачається з матеріалів справи позивач не зверталася до суду з клопотаннями про витребування доказів по даній справі.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, позивач просить стягнути з відповідача на її користь 59480,76 гривень вихідної допомоги при звільненні та 45257,10 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку (70 днів * 646,53 грн в день), вказуючи на те, що вона мала бути звільненою з посади юрисконсульта з 16.08.2022 на підставі її заяви щодо звільнення за угодою сторін.

Доказів звільнення з посади позивачем суду не надано, на даний час вона перебуває в трудових правовідносинах з АТ «Харківобленерго», тому суд позбавлений можливості задовольнити вищевказані вимоги.

Суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Позивачем не надано достатніх доказів про порушення її прав та заподіяння їй моральної шкоди, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову та відмову в задоволенні позову не впливають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 95, 141, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання дій незаконними, шляхом зобов`язання звільнити із займаної посади, стягнення майнової та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Харківського апеляційного суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 лютого 2023 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 03.12.1999, проживаюча за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Харківобленерго», місцезнаходження за адресою: вул. Плеханівська, буд. 149, м. Харків, 61037, .

Представник відповідала: Войтенко Ольга Олегівна, довіреність №01-46/4788 від 15.12.2022, місцезнаходження за адресою: вул. Грибоєдова, буд. 56 Б, м. Харків.

Суддя Т.В. Крапівка