Головуючий у І інстанції Борець Є.О.
Провадження №22-ц/824/5204/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в якому просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення шлюбу в період часу з серпня 2010 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що у 2008 році вона познайомилась із громадянином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

який мешкав у будинку, що належав йому на праві власності, за адресою:

АДРЕСА_1 .

Спочатку позивач і ОСОБА_4 зустрічалися та підтримували взаємовідносини, а потім він запропонував позивачці створити сім`ю та проживати як чоловік та жінка, на що позивач погодилась, і з серпня 2010 року вони розпочали проживати однією сім`єю.

Спочатку протягом двох років проживали у будинку ОСОБА_4 , при цьому вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, виконували по відношенню один до одного свої права та обов`язки як подружжя, тобто повноцінно проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Тобто, позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 пов`язував спільний побут і між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Проживаючи однією сім`єю, позивач та ОСОБА_4 вирішили провести ремонт у будинку ОСОБА_4 , де на той час мешкали. У зв`язку з цим перейшли проживати у кв. АДРЕСА_2 , де ОСОБА_1 була зареєстрована і мешкала до створення сім`ї із гр. ОСОБА_4 . У цій квартирі позивач та ОСОБА_4 разом проживали до 2015 року, а потім знову повернулися проживати до будинку ОСОБА_4 , де прожили разом ще два роки і знову повернулися проживати до квартири позивачки, а будинок вирішили здавати в оренду. Проживаючи однією сім`єю, на спільні кошти придбавали майно та інші предмети домашньої обстановки. Так, в цей період було придбано на спільні кошти: диван-ліжко, холодильник „Атлант", пральну машину „SAMSUNG", телевізор „TOSHIBA" та інше майно. За спільні кошти позивач з ОСОБА_4 також проводили ремонт будинку, що належав на праві власності ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 66-ти років ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 .

Позивач у позові зазначила, що саме вона здійснила поховання ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про поховання N 296 від 22 травня 2020 року, платіжною квитанцією КП «Виробниче управління «Комунального господарства», а також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, номер витягу - 9 від 22.05.2020 року.

Як дружина, ОСОБА_1 розпорядилася частиною майна померлого. При житті ОСОБА_4 мав у власності житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також інше майно.

Після смерті ОСОБА_4 позивачка відповідно до чинного законодавства у шестимісячний строк прийняла спадщину за законом та подала відповідну заяву до Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області.

Однак, коли позивачка в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса по питанню прийняття та оформлення спадщини і надала необхідні документи, їй було відмовлено у позитивному вирішенні цього питання з тих причин, що вона не є офіційною дружиною, тобто не перебуває у зареєстрованому шлюбі із гр. ОСОБА_4 , а також у неї відсутні документи, які б підтверджували факт проживання однією сім`єю із гр. ОСОБА_4 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини і, відповідно, порекомендували з цього приводу звернутися до суду.

10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила ухвалити рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю із серпня 2010 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У ході розгляду справи, судом було витребувано із Бориспільської державної нотаріальної контори спадкову справу № 250/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , із якої було встановлено, що крім ОСОБА_1 , із заявою про прийняття спадщини за законом до Бориспільської державної нотаріальної контори звернулася гр. ОСОБА_3 , яка стверджує, що вона є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_4 .Крім того, в матеріалах спадкової справи міститься копія заповіту від 27 березня 2012 року, яким ОСОБА_4 все своє майно заповів гр. ОСОБА_2 , який є відповідачем по справі.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що у даному випадку має місце спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, та залишив у зв`язку із цим подану ОСОБА_1 заяву без розгляду ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2021 року, роз`яснивши ОСОБА_1 її право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

У зв`язку з викладеними обставинами ОСОБА_1 і звернулася до суду з вказаним позовом та просила про його задоволення з викладених у ньому підстав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд фактично поклав в його основу пояснення відповідачки ОСОБА_3 , яка була допитана свідком по справі, пояснення свідка ОСОБА_6 , а також копію довідки директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування № 1-37/1218 від 06.10.2021 року та копію довідки про причину смерті від 22.05.2020 року і прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення шлюбу в період часу з серпня 2010 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, в оскаржуваному судовому рішенні суд послався на ненадання позивачем та її представником жодного доказу на підтвердження того, що позивач та ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали нерухоме майно для спільного користування, а також несли спільні витрати на ремонт будинку по АДРЕСА_1 .

Однак, із такими висновками суду позивач не погоджується, оскільки, на її думку, долучені нею до позовної заяви докази є достатніми для висновку про обґрунтованість її позовних вимог.

Таким чином, при розгляді справи суд допустив порушення вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, неповно з`ясував обставини справи безпідставно взяв до уваги недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що в сукупності призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дегтяренко В.Г. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2012 року громадянин ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів громадянину ОСОБА_2 (а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22 травня 2020 року (а.с.8, 42).

17 липня 2020 року ОСОБА_3 подала до Бориспільської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 (а.с.47-49).

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 також подала до Бориспільської міської державної нотаріальної контори заяву, в якій повідомила про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 (а.с.41).

Також встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року (а.с.110-112) ОСОБА_2 за його позовом був визначений тримісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 подав до Бориспільської міської державної нотаріальної контори заяву (а.с.66), в якій повідомив про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем ОСОБА_1 обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 вересня 2020 року у справі №644/5818/18 (провадження №61-8569св19), до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК необхідним є встановлення двох юридичних фактів: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права та обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів, достатніх для висновку про доведеність факту проживання її однією сім`єю з ОСОБА_4 у період часу з серпня 2010 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю з 2008-2009 років по день його смерті, спростовуються іншими наявними у справі доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , копією довідки директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування №1-37/1218 від 6 жовтня 2021 року (а.с.80), зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 перебував на обліку у відділенні соціальної допомоги вдома, копією довідки про причину смерті від 22 травня 2020 року (а.с.9), з якої вбачається, що ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як його труп був виявлений лише 22 травня 2020 року і у зв`язку з виникненням гнильних змін трупу не вдалось навіть встановити причину смерті ОСОБА_4 . Вищенаведені докази у своїй сукупності переконливо спростовують посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 .

Щодо долучених позивачем до матеріалів справи копії свідоцтва про поховання, виданого ОСОБА_1 (а.с.10), копії квитанції (а.с.12) та копії договору-замовлення про надання ритуальних послуг, укладеного між позивачем та КП ВУКГ (а.с.13), то зі змісту цих письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 витратила грошові кошти в розмірі 3368 грн. 10 коп. на оплату ритуальних послуг з поховання ОСОБА_4 , однак ця обставина жодним чином не свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у період часу з серпня 2010 року по 14 квітня 2020 року, оскільки ці докази не підтверджують, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали рухоме майно для спільного користування та несли спільні витрати на ремонт будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи недоведеність позивачем тієї обставини, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення шлюбу в період часу з серпня 2010 року до дня його смерті, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: