ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2258/23 Справа № 205/3304/21 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «МЕГАБАНК» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 29 березня 2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17-723-850-2-19-Г, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 107768,62 грн. зі сплатою відсотків та строком повернення до 26 березня 2021 року включно. Також умовами договору визначено розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту щомісячно та встановлено, що розмір щомісячного платежу становить 8 153,22 грн. та включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього), а також суму щомісячної комісійної винагороди. Додатком № 1 до Договору передбачено графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, з якого вбачається, що позивач повинна повернути отриману суму кредиту в розмірі 107 758,62 грн., відсотки в розмірі 18 082,51 грн., а також сплатити несправедливо велику суму комісії за обслуговування кредиту, а саме комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (без зазначення, що саме включає таке обслуговування) у загальному розмірі 72 737 грн. У позові зазначено, що Законом України «Про споживче кредитування» у визначенні загальних витрат за споживчим кредитом містить витрати на комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, до яких відносить вичерпний перелік таких послуг. Правилами обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК» встановлено, що за надані послуги при відкритті та обслуговуванні поточного рахунку клієнт сплачує банку комісійну винагороду. Також Правила містять положення, відповідно до якого банк шляхом надання послуги SMS-інформування повідомляє клієнта про рух коштів (зарахування/списання за його поточним рахунком), послуга працює в автоматичному режимі та є підключеною за умови наявності коштів на поточному рахунку клієнта в передостанній робочий день звітного місяця для сплати комісійної винагороди за послуги. Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду за користування послугою SMS-інформування в порядку та на умовах, передбачених договором банківського рахунку з використанням платіжної картки та/або тарифами банку. Оскільки у Договорі та Правилах не визначено, які саме супутні послуги включає в себе комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості, позивачка, враховуючи зміст Правил, вважає, що банком фактично встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним пункт 2.8. Договору, а також додаток № 1 до зазначеного договору в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту, загальний розмір якої за весь період кредитування дорівнює 72 737 грн., а також зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості по Договору і зарахувати сплачені нею кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу по Договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено, а саме, визнано недійсними п. 2.8. кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г, укладеного 29 березня 2019 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «МЕГАБАНК», та додаток № 1 до нього в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язано акціонерне товариство «МЕГАБАНК», з огляду на недійсність п.2.8. кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г від 29 березня 2019 року, здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за вказаним договором, та зарахувати сплачені нею грошові кошти за комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 17-723-850-2-19-Г від 29 березня 2019 року у відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Пункт 2.8. Договору не відповідає вимогам п. 3 ч. 3 ст. 47 та ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», суперечить фундаментальним засадам цивільного законодавства: добросовісності, розумності та справедливості, та порушує право позивачки як слабкої сторони договору споживчого кредиту. При цьому, суд зазначив, що оскільки задоволено вимогу про визнання недійсним п. 2.8. Договору, вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивачки є ефективним способом захисту прав споживача у спірних правовідносинах.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство «МЕГАБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що умови кредитного договору в частині сплати комісійної винагороди за обслуговування кредиту не суперечать чинному законодавству, оскільки ЗУ Про споживче кредитування банкам надано право отримувати плату за обслуговування кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 29 березня 2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17-723-850-2-19-Г, за умовами якого кредитодавець надає кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в загальному розмірі 107 768,62 грн., а позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 26 березня 2021 року.

Умовами Договору визначена процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості в розмірі 15 відсотків річних, а також п. 2.8. Договору визначено розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту, що сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. При цьому, загальна вартість кредиту на дату укладення договору становить 198 578,13 грн..

Відповідно до підпунктів 3.1.1. та 3.1.2. Договору кредитодавець зобов`язується для обліку кредиту відкрити позичковий рахунок № НОМЕР_2 та для обліку нарахованих процентів за кредитом відкрити рахунок № 0.

Пунктом 5.4. Договору визначено, що сторони погоджують та своїм підписом позичальник підтверджує, що цей договір з усіма додатками та Правила являють у сукупності для сторін єдиний договір, у зв`язку з чим істотні умови, які є обов`язковими для договору відповідно до чинного законодавства України можуть міститися як в тексті договору чи додатках до нього, так і у Правилах.

У додатку № 1 до кредитного договору № 17-723-850-2-19-Г від 29 березня 2019 року «Графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит», який підписано позивачем, зазначено, що щомісячна комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості з 29 березня 2019 року по 26 березня 2021 року становить загалом 72 737 грн..

Встановлено, що позивачка отримала в касі банку грошові кошти в розмірі 107 758,62 грн., та частково погашала заборгованість.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 363/1834/17 від 13.07.2022 року, свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Частиною 2 ст. 627 ЦК України встановлено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з Законом України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Відповідно до ст. 20 вказаного закону укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що Договором та Правилами не визначено, що входить до комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Представник відповідача заперечуючи щодо стягнення банком в якості комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості плати за безоплатні послуги, не зазначив що саме входить до послуги з обслуговування кредитної заборгованості, однак, посилався на Главу 3.3. Правил.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з п. 3.3.1. Глави 3.3. «Комісійна винагорода Банку» Правил, які є частиною кредитного договору, за надані послуги при відкритті та обслуговуванні поточного рахунку клієнт сплачує комісійну винагороду.

Встановлено, що позивачка дійсно отримала кредит готівкою через касу банку, а у Договорі банк зобов`язався відкрити позичковий рахунок № НОМЕР_2 для обліку кредиту та рахунок № НОМЕР_3 для обліку нарахованих процентів за кредитом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено заборону банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

При цьому, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Керуючись вказаними нормами права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним п. 2.8. Договору, а також додатку №1 до Договору в частині встановлення щомісячної сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,7 відсотки від суми кредиту.

При цьому, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача є ефективним способом захисту прав споживача у спірних правовідносинах, так як задоволено вимогу про визнання недійсним п. 2.8. Договору.

Доводи апелянта в скарзі про те, що умови кредитного договору в частині сплати комісійної винагороди за обслуговування кредиту не суперечать чинному законодавству, оскільки ЗУ Про споживче кредитування банкам надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Відповідачем на спростування позовних вимог, ні в суді першої інстанції, не в апеляційній інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що позивачка більше одного разу зверталася до банку частіше одного разу на місяць.

Колегія суддів зазначає, що комісія за обслуговування кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «МЕГАБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко