КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2008/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Баклана Андрія Вікторовича в інтересах акціонерного товариства «Державний ощадний банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року у складі судді Виниченко Л.М.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14.07.2008 між АТ «Держаний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 2472, за яким відповідач отримав у банку грошові кошти в сумі 93 500 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. Кредит надавався на 20 років, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 14.07.2028 на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 14.07.2008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між сторонами було укладено іпотечний договір № 3821, посвідчений 14.07.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І., предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Також між банком, відповідачем та ОСОБА_2 , як поручителем, було укладено договір поруки № 3822 від 14.07.2008, відповідно до якого остання зобов`язалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, банк звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2009 по справі № 2-1231/2009, що набрало законної сили 21.04.2009, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором у розмірі 96 905,33 дол. США, що в еквіваленті становило 746 171 грн 04 коп., 1 700 грн судового збору, 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На виконання рішення суду 24.04.2009 видані виконавчі листи, які перебувають на примусовому виконанні. Також у зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем зобов`язань за кредитним договором та рішення суду від 08.04.2009 про стягнення з них заборгованості, банк 20.05.2016 звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про звернення стягнення на предмет шляхом продажу від імені банку на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором в розмірі 103 429,78 доларів США, надавши ПАТ «Ощадбанк» право зареєструвати право власності на іпотечне нерухоме майно в установах з питань державної реєстрації, виселення з квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2017 по справі № 755/8493/16-ц, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019, в позові банку відмовлено у зв`язку з тим, що обраний банком спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відноситься до позасудових способів. Крім того, судом під час розгляду справи було проаналізовано та розглянути заяву відповідача про застосування строку позовної давності та констатовано, що на час розгляду справи строки позовної давності не пропущені.

Позивач вказує, що на виконання п. 6.1 іпотечного договору, банком було направлено на адресу іпотекодавця вимогу № 196 від 07.04.2016 про усунення порушення зобов`язань за договором, якою було надано тридцятиденний строк з дати отримання вимоги для погашення заборгованості в повному обсязі. Вимогу банку відповідач отримав 14.04.2020, проте вимога на даний час не виконана. Станом на 05.08.2021 існує заборгованість за договором про іпотечний кредит, яка складає 122 739,87 дол. США, в тому числі: борг за кредитом в сумі 92 716,19 дол. США; залишок непогашених процентів за користування кредитом, які було стягнуто рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2009 по справі № 2-1231/2009, в сумі 1 979,30 дол. США; залишок непогашеної пені за невиконання зобов`язання за договором, яка була стягнута рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2009 по справі № 2-1231/2009, в сумі 203,91 дол. США; 3% річних за прострочення сплати кредиту з 21.10.2011 по 05.08.2021 в сумі 27 258,56 дол. США; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 21.10.2011 по 05.08.2021 в сумі 581,91 дол. США.

Вказано, що позов подано у межах строку позовної давності, який було перервано шляхом подання попереднього позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відлік такого строку має рахуватися з 06.12.2019.

З огляду на вказане позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного міста Києва від 11 серпня 2022 року у задоволенні позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі - філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Баклан А.В. в інтересах АТ «Державний ощадний банк України» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а також вирішити питання про розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що правовий висновок суду першої інстанції про неврахування обставин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та щодо пропуску строків позовної давності, викладеного в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 23.02.2017 у справі №755/8493/16-ці, яке набрало законної сили, є хибним та суперечать сталій судовій практиці Верховного Суду.

Зазначено, що судом першої інстанції порушено сутність преюдиції, яка полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, що, в свою чергу, може призвести до порушення єдності судової практики та появі протилежних за змістом судових рішень.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково врахував та посилався на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 18.08.2021 у справі №201/15310/16, при розгляді цієї справи, оскільки справа №201/15310/16 і справа №755/15656/21 є різними за фактичним обставинами справи, що з`ясовувались та встановлювались судами під час їх розгляду, а тому такий висновок Верховного Суду не повинен враховуватись при розгляді цієї справи.

Також вказано, що розглядаючи дану справу, суд повинен був врахувати, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.02.2017 у справі №755/8493/16-ц встановлено, що в 2016 році строки позовної давності на звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не пропущено, та, оскільки розгляд справи №755/8493/16-ц остаточно завершився прийняттям 05.12.2019 постанови Київським апеляційним судом, констатувати факт переривання строків позовної давності й застосувати при розгляді цієї справи ч.ч. 2,3 ст. 264 ЦК України. Не застосування зазначених норм судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Степанчук О.С. в інтересах відповідача та третіх осіб зазначає, що позивач не надав жодних належних обґрунтувань вимог апеляційної скарги, а суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив рішення Дніпровського районного міста Києва від 11 серпня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Матеріали справи свідчать, що 14.07.2008 між ВАТ «Держаний ощадний банк України» в особі Голосіївського відділення № 5398, та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 2472, відповідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 93 500 доларів США строком до 14 липня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14 % річних (далі - кредитний договір) (а.с. 7-8 т.1).

Відповідно пункту 1.2 кредитного договору, кредит надається на придбання за договором купівлі-продажу від 14.07.2008 квартири АДРЕСА_2 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14.07.2008 між ВАТ «Держаний ощадний банк України» в особі Голосіївського відділення № 5398, відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителем, було укладено договір поруки № 3822 (а.с. 15 т.1).

Окрім цього на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між фінансовою установою та ОСОБА_1 14.07.2008 було укладено Іпотечний договір № 3821, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І., зареєстрований в реєстрі за № 2200, предметом якого є нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с. 9-11 т.1).

Установлено, що ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київський області раніше звертався у суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу іпотечного майна від імені банку,надавши ПАТ «Ощадбанк» право зареєструвати право власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації, право отримати витяг з реєстру прав власності на іпотечне нерухоме майно, а також передати в управління банку предмет іпотеки на період його реалізації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2017року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2009 у справі № 2-1231/2009 постановлено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 746 171 грн 04 коп., а також вирішено питання судових витрат. (а.с. 20-21 т.1).

Зі змісту рішення суду від 08.04.2009 убачається, що з відповідачів достроково стягнута заборгованість за кредитним договором, зокрема за вимогами позивача станом на 25.02.2009 у розмірі 91 166,00 дол.США, що відповідно офіційного курсу НБУ на 24.02.2009 (за 100 дол. США - 770,00 грн.) становило у розмірі 701 978 грн 20 коп. - залишок по тілу кредиту. При цьому стягнута загальна сума 746 171 грн 04 коп., що включає: залишок по тілу кредиту - 701 978 грн 20 коп. (еквівалентно 91 166 дол. США), заборгованість за тілом кредиту - 11 936 грн 46 коп. (еквівалентно 1 550,19 дол. США), заборгованість за процентами - 30 686 грн 27 коп., заборгованість за пенею - 1 570 грн 11 коп. Отже, стягнуто в еквіваленті національної валюти, що відповідає загальній сумі боргу 96 905,33 дол. США, у тому числі: заборгованість по відсоткам у розмірі 3 985,23 дол. США та пеню у розмірі 203,91 дол. США.

Звертаючись у суд з даним позовом, позивачем нарахована заборгованість станом на 05.08.2021 у розмірі 122 739,87 дол. США, у тому числі: борг за кредитом в сумі 92 716,19 дол. США; проценти за користування кредитом в сумі 1 979,30 дол. США; пеня в сумі 203,91 дол. США; 3% річних за прострочення сплати кредиту за період з 21.10.2011 по 05.08.2021 в сумі 27 258,56 дол. США; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 21.10.2011 по 05.08.2021 в сумі 581,91 дол. США.

Отже, борг нараховано у доларах США, як передбачено умовами кредитного договору, з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 24.02.2009, виходячи із розміру стягнутих за рішенням суду від 08.04.2009 у справі № 2-1231/2009 коштів у національній валюті - гривні, при цьому зменшено заборгованість за відсотками, а також додатково нараховано 3 % річних у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Матеріалами справи доведено факт невиконання боржниками судового рішення про стягнення заборгованості, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав до звернення стягнення на предмет іпотеки, проте районним судом правомірно застосовано положення про строк позовної давності, за наслідками чого відмовив у позові, враховуючи таке.

Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Матеріали справи свідчать, що під час судового розгляду адвокатом Степанчуком І.С., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с.179 т.1).

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Верховного Суду від 18.09.2021 у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

По своїй суті, аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18), у постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з огляду на те, що АТ «Ощадбанк» пред`явило вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, позивач, як кредитор, у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України у 2009 році змінив строк виконання основного зобов`язання та був зобов`язаний пред`явити позов до відповідача, як майнового поручителя (іпотекодавця) за його ж зобов`язаннями, протягом трьох років від дати порушення останнім дострокової вимоги за договором кредиту.

Відповідно до умов договору іпотеки, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який буде належати іпотекодавцю на праві власності у майбутньому. У випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання за кредитним договором в цілому чи тієї або іншої його частини, іпотекодержатель реалізує своє право звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим договором (пункти 1.1, 4.2 договору іпотеки).

Отже, на підставі договору іпотеки виникла вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця (майнового поручителя), що є відмінною від вимоги про стягнення заборгованості та виникла не з кредитного договору, а із договору іпотеки.

У відповідності до положень договору іпотеки сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності, таким чином підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України.

Отже, право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виникло з моменту невиконання основного зобов`язання у зв`язку зі зміною у відповідності до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання зобов`язання - з квітня 2009 року.

До вимог за договором іпотеки підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки, а тому строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у квітні 2012 року.

З цим позовом позивач звернувся до суду 17.09.2021, тобто з пропущенням строку позовної давності, а тому суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Посилання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2017 у справі № 755/8493/16-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у якому зазначено, що строки позовної давності не пропущені, ретельно перевірялися судом першої інстанції під час розгляду справи, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Установлено, що зазначеним судовим рішенням надано правову оцінку обставинам по відповідним фактам у іншому спорі, в той час як згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Окрім цього, підлягає врахуванню й правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17 про те, що не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Відхиляє апеляційний суд і доводи позивача про переривання позовної давності у зв`язку з поданням позову в травні 2016 року у справі № 755/8493/16-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, оскільки матеріалами справи доведено зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання у квітні 2009року, що з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.09.2021 року у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) про те, що вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено, підтверджує факт спливу позовної давності ще у квітні 2012 році.

Перебіг позовної давності не може перериватися після того, як він уже закінчився.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про відмову у позові з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Баклана Андрія Вікторовича в інтересах акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного міста Києва від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: