1Справа № 335/7042/22 2/335/322/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді - Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання Гутник Є.С.,

представника відповідача Крамар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Фельського Сергія Леонідовича, до Головного управління національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,-

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2022 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява , в інтересах якого діє представник - адвокат Фельський С.Л., до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, в якій позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 49 580 гривень відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням (діями) посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.11.2021 року о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, сталось ДТП за участі водія ОСОБА_1 який керував автомобілем BMW 320 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , та водія ОСОБА_2 який керував автомобілем «Шевролет» державний номерний знак НОМЕР_2 .

На місці пригоди складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ 317205 від 11.11.2021 року. Згідно протоколу, 11 листопада 2021 року о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, ОСОБА_1 керуючи автомобілем BMW НОМЕР_1 при зміні напрямку руху, та виїзді на зустрічну смугу, не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет» державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку.

Матеріали справи направлено до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. По справі була призначена судова авто-технічна експертиза. Згідно висновку експерта вирішити питання дії кого з водіїв не відповідають вимогам Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди не є можливим по причині не інформативності пояснень ОСОБА_2 , та суперечливості механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди вказаного ОСОБА_1 , та свідком ОСОБА_3 слідовій інформації зафіксованої на схемі місця ДТП.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2022 року справу закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, позивач вважає, що судом встановлено безпідставність обвинувачення водія ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху та КУпАП.

Судовий розгляд тривав до 24.06.2022 року. Тобто більше семи місяців ОСОБА_1 перебував під судовим розглядом.

ОСОБА_1 не визнавав своєї провини із самого початку. Ще на місці дорожньо-транспортної пригоди, співробітники поліції не звернули жодної уваги на його доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, та як наслідок у ДТП.

Він був вимушений шукати собі захисника (адвоката), витрачати кошти на свій захист у суді, відвідувати судові засідання, вимагати законного розгляду його справи безстороннім судом. Його звичний устрій життя було порушено, постійна нервова напруга у зв`язку з перебуванням його справи в суді не давала можливості проживати у звичному для себе темпі жоден день протягом усього судового розгляду.

Лише 24.06.2022 року дізнавшись про винесення судового рішення, про закриття провадження та визнання його невинуватості він зміг «видихнути» та спокійно розмірковувати над подальшим життям та планами.

У результаті незаконного обвинувачення сформульованого у протоколі про адміністративне правопорушення він міг втратити велику суму коштів, які довелось би витратити на відшкодування автомобіля який належить начеб то потерпілому. Постійні думки про це не давали спати ОСОБА_1 .

Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні правопорушення, ОСОБА_1 тяжко це сприймав. У позивача погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі. Не міг належним чином виконувати роботу. Спілкування з сім`єю також не складалось через нервовість, пригнічений стан та необхідність витрачання значних коштів на судове провадження.

Постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання. Позивач в принципі почав частіше хворіти через послаблення імунітету.

Враховуючи ступінь моральних страждань позивача по справі сума моральної шкоди, на його думку, має визначатись на рівні мінімально встановленого законом розміру. Тобто, 7 місяців 12 днів помножити на 6 700 грн. = 49 580 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат склали витрати на правову допомогу орієнтовно 10 000 грн.

Просили суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 49 580 грн (сорок дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят), судові витрати, у тому числі 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до ухвали від 04.11.2022 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання.

30.11.2022 до суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі - відповідач), згідно якого просили в задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення проти позовних вимог обґрунтовано тим, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві зазначили, що у випадку позивача відсутній факт його притягнення до адміністративної відповідальності у контексті чинного законодавства України, як наслідок, відсутні підстави для звернення до суду з позовом. Сам факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки на позивача не було накладено адміністративне стягнення та/або не застосовано заходи впливу. В цей же час, зазначили, що на думку відповідача, позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій посадових осіб ГУНП, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до позивача застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 221, 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою в обов`язковому порядку цивільну правову відповідальність, як наслідок не може бути доказом наявності моральної шкоди у позивача. З урахування чого, на позивача покладається обов`язок довести моральну шкоду, яку він зазнав внаслідок складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Звертають увагу на те, що всі справи про відшкодування моральної шкоди є індивідуальними та повинні розглядатись виходячи із суб`єктивних обставин кожної конкретної справи і об`єктивності дослідження доказів.

Далі зазначили, що в постанові Ленінського районного суду м. Запоріжжя не встановлено, що дорожньо-транспортної пригоди взагалі не було. Поліцейські на місці, де сталася дорожньо-транспортна пригода, лише виконували свої функціональні обов`язки та діяли в порядку й спосіб, визначений законодавством. Підставою для складання відносно позивача протоколу стала обстановка на місці події та схема дорожньо-транспортної пригоди. В цей же час, сам факт складання протоколу не є притягненням особи до адміністративної відповідальності.

Крім цього, вважають, що стороною позивача не долучено доказів, які б підтверджували: - тяжкість перенесення ОСОБА_1 дій працівників поліції; - документів, які б підтверджували, що у позивача почались проблеми зі сном, що він перебував у нервовій напрузі та це його змусило звертатися до лікарів чи інших спеціалістів; - доказів, які б підтверджували, що позивач не міг належним чином виконувати свою роботу; - доказів загострення хронічних захворювань та доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників поліції та моральною шкодою, зазначеною позивачем. При цьому вважають, що при обґрунтуванні моральної шкоди, необхідне повне доведення незаконності дій або бездіяльності службової особи.

Окремо у відзиві зазначили, що на думку представника відповідача, позивачем та його представником неправильно визначений суб`єктивний склад відповідачів та нормативне обґрунтування позовних вимог. Полягає це в тому, що позивач просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди, при цьому Державну казначейську службу України не визначає як відповідача по справі.

Загалом, зазначили, що відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди як на загальних підставах, так і з врахуванням положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди не зазначено в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Додатково зазначили, що відсутні підстави для відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки не подано детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вважали, що при встановленні розміру гонорару повинні враховуватися складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. До матеріалів позовної заяви долучено квитанцію про здійснення оплати позивачем послуг адвоката у розмірі 10 000 грн., однак, на думку відповідача, така квитанція не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (а.с.27-36).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, 25.01.2023 від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Представник позивача - адвокат Фельський С.Л. у судовому засіданні від 12.01.2023 підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Вказав, що при підготовці позовної заяви він виходив з останньої практики ВС. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 в суді доведено. Розрахунок обсягу моральної шкоди, яка підлягає відшкодування вчинено з розрахунку одного прожиткового мінімуму та з врахування часу перебування позивача під судом, тому загальна сума склала 49 580 грн.. Вважав, що належним відповідачем є Держава Україна в особі ГУНП в Запорізькій області і незалучення співвідповідачем Державної казначейської служби України відповідає практиці Верховного Суду. Обсяг витрат на правову допомогу визначений відповідно до укладеного договору між ним та ОСОБА_1 , в якому було визначено фіксований гонорар адвоката в розмірі 10 000 грн.. У його клієнта не було виявлено тяжких медичних наслідків, тому останній не звертався до лікарів за допомогою. Моральна шкода полягала, зокрема, в тому, що ОСОБА_1 був змушений доводити свою невинуватість, змінився його звичний устрій життя, що завдавало йому страждань, оскільки саме перебування особи під судом це вже є великий стрес.

Представники відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні від 12.01.2023 та ОСОБА_5 в судовому засіданні від 25.01.2023, проти задоволення позовних вимог заперечували, в своїх позиціях посилалися на обставини та доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву. Основними підставами для відмови в задоволенні позовних вимог вважали те, що позивачем визначено невірний суб`єктний склад учасників по справі та не залучено у якості відповідача Державну казначейську службу України та те, що позивачем не доведено і не підтверджено належними доказами завдання йому моральної шкоди. Вказали на те, що поліцейські при складанні протоколу про адміністративне правопорушення діяли у відповідності до закону і причино-наслідковий зв`язок між їх діями та моральними стражданнями позивача відсутній. Сам факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 11 листопада 2021 року о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі водія ОСОБА_1 який керував автомобілем BMW 320 D державний номерний знак НОМЕР_1 , та водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Шевролет» державний номерний знак НОМЕР_2 .

На місці пригоди складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ 317205 від 11.11.2021 року. Згідно протоколу, 11 листопада 2021 року о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, ОСОБА_1 керуючи автомобілем BMW НОМЕР_1 при зміні напрямку руху, та виїзді на зустрічну смугу, не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет» державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку.

Матеріали справи направлено до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. По справі була призначена судова авто-технічна експертиза. Згідно висновку експерта вирішити питання дії кого з водіїв не відповідають вимогам Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди не є можливим по причині не інформативності пояснень ОСОБА_2 , та суперечливості механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди вказаного ОСОБА_1 , та свідком ОСОБА_3 слідовій інформації зафіксованої на схемі місця ДТП.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2022 року справу № 937/11054/21 (провадження № 3/334/283/22) закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а.с. 8-10).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17, провадження № 61-15393св18.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 провадження № 61-922св21 зазначено, що у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)» (див. постанову Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21).

Усі зазначені вище висновки Верховного Суду, підтримано Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 серпня 2022 року по справі № 289/865/21 (провадження № 61-18784св21) та складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 вересня 2022 року по справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 УПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд відповідно до роз`яснень, викладених у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України, має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду з прав людини, який виходить із принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2201), «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 206/4148/17-ц, провадження № 61-30999св18.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод.

При визначенні розміру завданої позивач моральної шкоди, суд виходить з наступних обставин.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 49580,00 гривень позивач пов`язував з тим, що ОСОБА_1 не визнав своєї провини ще на місці ДТП, але співробітники поліції не звернули жодної уваги на його доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, та як наслідок у ДТП. Він був вимушений шукати собі захисника (адвоката), витрачати кошти на свій захист у суді, відвідувати судові засідання, вимагати законного розгляду його справи безстороннім судом. Його звичний устрій життя було порушено, постійна нервова напруга у зв`язку з перебуванням його справи в суді не давала можливості проживати у звичному для себе темпі жоден день протягом усього судового розгляду. Лише 24.06.2022 року дізнавшись про винесення судового рішення, про закриття провадження та визнання його невинуватості він зміг «видихнути» та спокійно розмірковувати над подальшим життям та планами.

У результаті незаконного обвинувачення сформульованого у протоколі про адміністративне правопорушення він міг втратити велику суму коштів, які довелось би витратити на відшкодування автомобіля який належить начеб то потерпілому. Постійні думки про це не давали спати ОСОБА_1 .

Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні правопорушення, ОСОБА_1 тяжко це сприймав. У позивача погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі. Не міг належним чином виконувати роботу. Спілкування з сім`єю також не складалось через нервовість, пригнічений стан та необхідність витрачання значних коштів на судове провадження.

Постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання. Позивач в принципі почав частіше хворіти через послаблення імунітету.

Враховуючи ступінь моральних страждань позивача по справі сума моральної шкоди має визначатись на рівні мінімально встановленого законом розміру.

Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях складу правопорушення з метою захисту свого порушеного права.

Доводи позивача щодо спричинення йому глибоких і тривалих моральних страждань жодним чином не доведені в ході судового розгляду. Натомість, самим представником позивача в його поясненнях на заперечення представника відповідача, зазначалося, що його клієнту не було завдано настільки серйозних негативних наслідків, які б потягли за собою тяжкі медичні показники, що змусили б його перебувати на лікуванні чи звертатися до інших спеціалістів.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 26 січня 2021 року у справі №335/5271/17, суд, встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості.

Зважаючи на доведеність факту відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, враховуючи обставини справи та тривалість у часі конфліктного випадку, на думку суду, справедливим у даній ситуації буде присудження позивачу 7000 гривень в рахунок моральної шкоди.

При цьому, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є ГУНП в Запорізькій області.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Враховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, суд стягує на користь позивача 7000 гривень в рахунок моральної шкоди з Державного бюджету України.

Щодо питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Процес передбачає необхідність подачі до суду попереднього розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, разом з першою заявою по суті спору.

Так, у ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Крім того, у справі № 922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Окремо існує норма щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу - з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В питанні надання доказів варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

В доведення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу до позову долучено копію договору про надання правової допомоги від 27.10.2022, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Фельським С.Л., де у пп. 4.1 п. 4 зазначено, що розмір гонорару адвоката за ведення справи про стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, складає 10 000 грн. 00 коп.. Підпунктом 4.3 цього ж договору, визначено, що гонорар адвоката визначається сторонами виходячи з об`єму та якості наданих послуг (а.с.11).

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 27.10.2022 засвідчено, що виконавцем (адвокатом Фельським С.Л.), надана клієнту ( ОСОБА_1 ) правова допомога у відповідності до умов договору про надання правової допомоги. Якість наданих послуг повністю відповідає вимогам клієнта. Претензій до виконавця не має. Вартість наданих послуг складає 10 000 грн. 00 коп. без ПДВ (а.с.14).

Адвокатом було сформовано рахунок на оплату № б/н від 27.10.2022 на зазначену суму. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 27.10.2022 адвокатом Фельським С.Л. прийнято від ОСОБА_1 за надання правової допомоги 10 000 грн. 00 коп. (а.с.15-16).

Так, у вже згаданій постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід зазначити про висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) відступила від висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, з огляду на те, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги складність даної справи, ціну позову та розмір задоволених вимог, обсяг матеріалів справи, кількість підготовлених процесуальних документів, кількість засідань у справі та тривалість розгляду справи, заперечень сторони відповідача, викладених у відзиві, суд вважає, що вимоги про стягнення судових витрат у виді витрат на надання правничої допомоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат у виді судового збору.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Фельського Сергія Леонідовича, до Головного управління національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000 (сім тисяч) гривень, 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу 1412 (одну тисячу чотириста дванадцять) гривень, 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Повний текст рішення суду буде складено 03.02.2023.

Позивач: ОСОБА_1 ., ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ГУНП в Запорізькій області, , адреса місцезнаходження: вул. Матросова, буд. 29, м. Запоріжжя, 69027.

Суддя: О.О. Романько