ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2817/22 Номер провадження 22-ц/814/1877/23Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,
розглянувши у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року, постановлену суддею Шелудяковим Л.В., про відмову в забезпеченні позову,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: військовий комісаріат Харківської області, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:
19.07.2022 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у межах забезпечення якого просить негайно відібрати у ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути до попереднього місця проживання разом із нею, матір`ю.
В обґрунтування підстав забезпечення позову посилаються на те, що із 23.09.2019 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 01.12.2020 (справа №635/407/20). Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення сторін залишився проживати з матір`ю. Порядок та спосіб спілкування та участі батька у вихованні малолітнього сина визначено розпорядженням голови Дергачівської РДА від 02.06.2020 №193. Зі змісту такого розпорядження вбачається, що дитина проживає з матір`ю, а відповідачу встановлено способи реалізації його батьківських прав та обов`язків.
Відповідне розпорядження РДА виконувалося сторонами до 06.06.2022, коли відповідач відмовився повернути сина матері у неділю увечері, фактично викравши його, про що вона заявила до правоохоронних органів. Із підстав викладеного та із урахуванням якнайкращих інтересів дитини, просить вимоги заяви задовольнити.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19.07.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено за недоведеністю.

ОСОБА_1 оскаржила ухвалу районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нове рішення, яким заяву задовольнити.
Із підстав, попередньо викладених у позовній заяві та заяві про її забезпечення, наголошує, що заяву подано нею на підставі ст.162 СК України з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, що прямо передбачено ч.1 ст.3 Конвенції про права дітей, ст.9 Конституції України.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно викладене не врахував, формально застосувавши норми ЦПК України, вказавши, що нею не наведено обставин, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення у справі.
Заявник визнає, що нею дійсно не зазначено такі обставини, оскільки метою забезпечення позову є забезпечення якнайкращих інтересів дитини до остаточного вирішення цієї справи у спосіб та порядок, встановлений чинним законодавством.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 19.07.2022 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею, матір`ю./а.с.7-10/
Разом із указаним позовом ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про його забезпечення, у якій просить негайно відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її до попереднього місця проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 /а.с.11-12/
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведені обставини та конкретні підстави, з посиланням на докази, які призведуть до неможливості забезпечення виконання рішення у даній справі у разі його задоволення, а заходи, які просить заявник вжити на забезпечення позову є не конкретними і не узгоджується із приписами ч.1 ст.150 ЦПК України.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до їх заперечень та довільного тлумачення норм права на власну користь.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Натомість за змістом позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №381/4019/18 від 12.02.2020 обов`язковим для врахування є співмірність, яка передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

При цьому за змістом частини 10 статті 149 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті; а тотожність позовних вимог заходам забезпечення позову має наслідком відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та відповідно скасування оскаржених судових рішень (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 справа №752/24015/20).

Із матеріалів справи убачається, що позивач при звернені в суд із цим позовом заявляє вимогу про визначення місце проживання дитини з матір`ю, а заява про його забезпечення містить вимоги: відібрати дитину та повернути її до попереднього місця проживання разом із матір`ю. Такі заходи забезпечення позову не узгоджуються із приписами ч.1 ст.150 ЦПК України, оскільки питання відібрання дитини від батька врегульовано статтею 170 СК України та має бути самостійною позовною вимогою, а не видом забезпечення позову. Тоді як повернення дитини до попереднього місця проживання разом із матір`ю є фактичним вирішенням спору по суті заявлених вимог до розгляду спору по суті, що є неприпустимими за правилами ч.10 ст.149 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують та зводяться до обґрунтованості заявницею визначення місця проживання дитини із матір`ю. Тоді як питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічна правова позиція висловлена 02.09.2019 Верховним Судом по справі №917/137/19.

Апеляційний суд також приймає до уваги необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час можливого тривалого судового процесу за відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Проте забезпечення позову у спосіб, заявлений у цій справі, який серед іншого не відповідає вимогам ч.1 ст.150 ЦПК України, не сприятиме забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту дитини з кожним із батьків, та за відсутності доказів, що відповідач перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю, а також реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, є недопустимим.

Інші вимоги апеляційної скарги, зокрема, щодо постановлення окремої ухвали відносно головуючого судді першої інстанції, не знайшли свого підтвердження, оскільки оскаржуване судове рішення постановлено із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Резолютивна частини ухвали містить роз`яснення щодо порядку та строків її оскарження і відповідне право заявником реалізовано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.02.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль