Справа № 297/325/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого ІЛЬТЬО І. І.,

за участю секретаря Гарані О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Берегівської мської ради Берегівського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з метою виховання самостійно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з метою виховання самостійно, зазначивши, що незважаючи на тривалий час перебування у шлюбі, вони не змогли знайти спільної мови, протягом останніх років між ними постійно виникали сварки стосовно поглядів на сім`ю та ведення спільного господарства, а також виховання їх неповнолітніх сина та доньки. Зазначив, що з вересня 2022 року відповідачка покинула сім`ю та переїхала жити окремо, залишивши дітей з на його утриманні та вихованні. З тих пір, як відповідачка покинула сім`ю, вона не бере участі у вихованні дітей, не провідує їх, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує їх, не спілкується з дітьми взагалі. Враховуючи вищенаведені обставини, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей.

Крім цього, позивач переконаний, що їхні із відповідачкою малолітні син та дочка повинні проживати разом із ним, адже жодних проблем по вихованню дітей у нього не виникало, він знає всі їх звички, потреби, ставиться до них із порозумінням та терпінням. Крім того, позивач має постійну роботу, стабільний заробіток, тому має змогу забезпечити дітям належне виховання та їх утримання. Враховуючи прихильність дітей до позивача та інші обставини, позивач просить суд залишити проживати неповнолітніх сина та доньку разом з ним за його місцем проживання з метою виховання самостійно. Спору щодо поділу спільного майна між сторонами немає.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідачка відзив щодо позову не подала. При цьому, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала.

Представник третьої особи орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився. При цьому, подала клопотання про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечила, долучивши до матеріалів справи висновок служби у справах дітей Берегівської міської ради.

Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити повністю, виходячи з наступного.

В силу ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами припинилися шлюбні відносини, і сім`я фактично перестала існувати, що дає для суду підстави вважати, що припинення шлюбних відносин між сторонами носить не тимчасовий, а постійний характер, що унеможливлює їх примирення.

За таких обставин, у суду немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства і інтересам подружжя, а тому відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України такий шлюб розривається судом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 01 серпня 2009 року, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис за № 67.

Судом встановлено, що сторони мають двох спільних малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Більш того, відповідачка подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі та не заперечила щодо задоволення позовних вимог.

Також судом встановлено, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради № 537/03-17 від 21.02.2023 року позивач ОСОБА_1 , його син та донька фактично проживають у АДРЕСА_1 . Крім того встановлено, що сім`я ОСОБА_1 припинила своє існування, оскільки шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Відповідач ОСОБА_2 не виявляє ніякої турботи до дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний та духовний розвиток та підтримує ніякого зв`язку з дітьми. Вихованням, навчанням та утриманням малолітніх дітей самостійно займається батько ОСОБА_1 . Враховуючи вказані обставини, орган опіки та піклування вважає за доцільне в інтересах малолітніх дітей, визначити їх місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що відповідачка ОСОБА_2 жодним чином не приймає участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не піклується про їх стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям сім`ї, а вихованням малолітніх дітей займається самостійно батько, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу дітей слід залишити проживати із позивачем з метою виховання самостійно, з яким вони на даний час проживають.

За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст. 29 ЦК України, ч. 2 ст. 112 ст.ст. 141, 161, СК України, Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, Конвенцією ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), ст.ст. 12, 13, 81, 141, 265, 267, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити.

Шлюб зареєстрований 01 серпня 2009 року, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис за № 67, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканцем АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканкою АДРЕСА_2 - розірвати.

Визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виховання самостійно.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Іван ІЛЬТЬО