Провадження № 2/344/310/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Мотивуючи позовні вимоги, вказує, що за заповітом їй, ОСОБА_1 , спадкодавець ОСОБА_3 заповідала квартиру АДРЕСА_1 , однак в даній квартирі зареєстрований відповідач, який не є членом сім`ї позивача та обмежує права власника на користування і розпорядження належним йому на праві житлом, просить позов задовольнити.

Сторона позивача подала суду заяву за змістом якої просила позовні вимоги задовольнити, а справу розглядати у відсутності сторони.

Сторона відповідача не скористалася правом на відзив, в судове засідання не прибула, про причини неявки суду не повідомила, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні відносини, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на квартиру, що в свою чергу включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку і порушується на даний час.

З матеріалів справи вбачається, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2020 виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Глущенко І.В. спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є - ОСОБА_1 , а спадщина на яку видано свідоцтво складається з кватири АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності кватира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.8).

У відповідності до змісту довідки №1062/64.3-1113 від 08.07.2021 виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, яка долучена до матеріалів справи (а.с. 18) вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи ж захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц від 21.08.2019,розглядаючи спір про виселення члена сім`ї колишнього власника, проаналізувавши норми статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначила таке:

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві;

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції;

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правові позиції Верховного Суду покликані забезпечувати сталість та єдність судової практики.

Оскільки ж з матеріалів справи не вбачається які саме перешкоди, окрім власне своєї реєстрації відповідач чинить позивачу, з огляду на те, що суду не представлено жодних даних про наявність у відповідача будь-якого іншого житла, то суд позбавлений змоги надати належну оцінку пропорційності такому втручанню у право на житло і не вбачає достатніх правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Розподіл судових витрат слід провести, згідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням підтверджуючих документів.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 76, 223,247, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя О.В.Шамотайло