ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Харків

справа № 628/3362/19

провадження № 22-ц/818/426/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвинова Інна Вікторівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвинова Інна Вікторівна про визнання недійсним спадкового договору та застосування наслідків недійсного правочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 24 травня 2021 року, ухвалене суддею Волчек О.О., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив призначити судово-психіатричну експертизу та визнати спадковий договір недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 27 вересня 2011 року був укладений спадковий договір між ОСОБА_4 , його матір`ю, та ОСОБА_2 , предметом якого був житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , взамін якого ОСОБА_2 зобов`язався утримувати ОСОБА_4 . На час укладення спадкового договору власницею цього будинку була ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті залишилась спадщина, він прийняв спадщину належним чином, але виявилось, що на будинок він не може бути спадкоємцем, так як існує спадковий договір, який укладений померлою, а тому після її смерті відповідач став власником всього спірного будинку. Він вважає указаний договір недійсним, виходячи з наступного.

Так, на час здійснення договору довічного утримання мати ОСОБА_4 знаходилась в такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічної хвороби. Вона захворіла в 2002 році на хворобу Альцгеймера, яка являє собою одну з різновидів психозу. З травня 2011 року у зв`язку з психічною хворобою вона лікувалась у лікаря - психіатра Куп`янської центральної міської лікарні та знаходилась на «К» обліку у лікаря - психіатра цієї лікарні, про що є довідка лікарняного закладу від 19.10.2011 року. Таким чином, при укладенні договору ОСОБА_4 знаходилась у такому психічному стані, що не могла розуміти своїх дій та керувати ними. Після укладення спірного договору його мати знаходилась весь час у нього, він здійснював нагляд за нею, лікував її, при цьому вона йому не повідомила про укладення спадкового договору, вона нічого не пам`ятала.

Також позивач зазначив, що оскільки відповідач спадщину не приймав, то він є єдиний спадкоємець після смерті матері і вважає, що за ним необхідно визнати право на спадщину, право власності на указаний будинок, так як оспорюваний договір порушує його права, внаслідок чого він позбавлений права на спадщину. Тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Куп`янський міськрайонний суд Харківської області від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано спадковий договір між ОСОБА_2 , предметом якого був житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В. 27.09.2011 р. та зареєстрований за № 3832, недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психіатричної експертизи в сумі 8433,50 грн. та по оплаті судового збору за подання даного позову до суду в сумі 768,40 грн., а всього 9201,90 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 27 вересня 2011 року був укладений спадковий договір, в цей же день на відповідне майно приватним нотаріусом накладено заборону відчуження. Таким чином з 27.09.2011 року позивач міг довідатися про укладення спадкового договору, адже він наполягав на невідкладному продажу будинку, оскільки потребував коштів на лікування онука. Однак позивач до суду звернувся лише 05.11.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦПК України. Зазначає, що доводи відповідача, щодо застосування строків позовної давності взагалі не враховані судом першої інстанції жодним чином.

Позивачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що відповідач в своїй апеляційній скарзі посилається тільки на те, що суд не надав своєї оцінки щодо застосування до цих правовідносин строку позовної давності, натомість пропуску строку позовної давності позивачем допущено не було. Вказує, що судом першої інстанції надано цій обставині свого судження, а саме, що строк позовної давності на звернення до суду починається тільки з 23.09.2019 року і пов`язаний з днем смерті матері, тому строк позовної давності не пройшов станом на день подання позову. Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач був повідомлений про укладений спадковий договір. Наголошує, що дізнався про існування спадкового договору, який був укладений в 2011 році, тільки у 2019 році від приватного нотаріуса Литвинової І.В., коли приймав спадщину, та нотаріус повідомила, що укладений спадковий договір, та позивачу необхідно звернутись до суду про оскарження указаного спадкового договору, якщо для цього є підстави.

ОСОБА_2 надано суду письмові пояснення, які є фактично відповіддю на відзив позивача, в яких зазначає, що позивачу ще з вересня 2011 року було достеменно відомо про укладання спірного договору, оскільки він (відповідач) та їх мати є близькими родичами. Укладання цього договору ніхто не приховував. Позивач із самого початку ставився до укладання цього правочину негативно. Позивач неодноразово вимагав від нього розірвати спірний договір, при цьому показував його не засвідчену копію. Про його (відповідача) недобросовісні дії він писав у листі від 03 листопада 2011 року до його керівника за місцем роботи.

Вказує, що навіть у випадку якщо позивач і не знав про цей договір, він міг дізнатися про це і своєчасно звернутися до суду, оскільки за його (позивача) власними твердженнями він був обізнаний про підготовку укладання цього договору, що вбачається із вказаного вище листа.

Крім того, інформація про зареєстровані об`єкти нерухомості міститься у Державному реєстрі прав власності, яка є відкритою та загальнодоступною.

Також зазначає, що позивач, хоч і не був стороною спірного правочину, він всерівно міг звернутися до суду з цим позовом ще за життя ОСОБА_4 , оскільки наслідком укладання спірного договору було усунення позивача від спадкування, що впливало на його права та законні інтереси.

Повідомлення сторін, які беруть участь у справі, про час і місце розгляду заяви повинно здійснюватися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Згідно з ч.2, 4 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

На адресу ОСОБА_2 , яка зазначена ним в апеляційній скарзі, а саме: АДРЕСА_2 , апеляційним судом направлялася судова повістка про виклик його в судове засідання.

Разом з тим, згідно офіційної інформації з АТ «Укрпошта» станом на час розгляду справи поштова кореспонденція не направляється до населених пунктів, в яких призупинена робота поштових відділень. Зазначена адреса наразі не знаходиться в межах території обслуговування АТ «Укрпошта».

Іншої адреси матеріали справи не містять та апелянтом не надано.

У зв`язку з чим, апеляційним судом було здійснено оголошення на вебсайті апеляційного суду про виклик ОСОБА_2 в судове засідання.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки апеляційним судом вживалися всі можливі заходи, передбачені діючим цивільно-процесуальним законодавством щодо повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому можливо розглянути справу по суті за його відсутності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є апелянтом по справі. Свої доводи стосовно даної справи він детально виклав в апеляційній скарзі та у письмових поясненнях від 01 березня 2023 року, оцінка яким буде надана під час розгляду справи по суті.

Наявні в даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення спадкового договору ОСОБА_4 вже мала відхилення в психічному стані, що проявлялось в її поведінці, періодичної втрати пам`яті, що у свою чергу абсолютно позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також розуміти їх наслідки під час підписання спірного спадкового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності виданого державним нотаріусом Куп`янської ДНК Харківської області 22 листопада 2003 року за реєстровим №1-5158, зареєстрованого в Куп`янському БТІ в низі 31 за номером 5400 та в Реєстрі права власності на нерухоме майно, на праві особистої приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га, наданій для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер- :59:005:0021.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторони по справі) є рідними дітьми ОСОБА_4

27 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В. 27 вересня 2011 року, за реєстровим №3832, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язується виконувати розпорядження ОСОБА_4 і в разі її смерті набуває право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га, наданій для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер- :59:005:0021.

Внаслідок укладення вказаного спадкового договору, була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі майна до припинення чи розірвання договору (а.с.112-113).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть №161.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить вказане вище нерухоме майно.

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріусу Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвинової І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , зареєстрованої в реєстрі за № 2651.

Згідно з копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.11.2019 р. за № 187330466 та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2019 р. за № 183566191, на праві приватної власності в цілому житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі спадкового договору від 27 вересня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №3833 (а.с.15,66).

В позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що спадковий договір укладений 27 вересня 2011 року є недійсним, оскільки волевиявлення сторони договору ОСОБА_4 не було вільним. Зазначає, що в 2002 році вона захворіла на хворобу Альцгеймера, яка являє собою одну з різновидів психозу. З травня 2011 року у зв`язку з психічною хворобою вона лікувалась у лікаря - психіатра Куп`янської центральної міської лікарні та знаходилась на «К» обліку у лікаря - психіатра цієї лікарні. Отже, на час укладання спірного договору його мати ОСОБА_4 знаходилась в такому психічному стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічної хвороби.

Згідно з ч. 1-2 ст.5, ч.1 ст.12, ч.1 ст.13, ч.1 ст.15 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно до статті 1304 ЦК України, спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першоютретьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня

2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для встановлення психічного стану спадкодавця в момент складання заповіту (укладення спадкового договору), який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня

2022 року у справі № 554/7289/19 (провадження № 61-13635св21).

Психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач надав докази абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент укладання спадкового договору розуміти значення своїх дій.

Так, матеріали справи свідчать, що згідно копії паспорту на ім`я ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 24 грудня 1998 року, остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 103).

Відповідно до актів про фактичне проживання особи від 08 листопада 2013 року, від 20 листопада 2016 року, від 16 жовтня 2018 року, виданих Виконавчим комітетом Курилівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, та відповідно до довідок від 08 листопада 2013 року, від 21 листопада 2016 року, виданих Виконавчим комітетом Куп`янської міської ради Харківської області, зазначено, що ОСОБА_4 без реєстрації проживала у свого сина, позивача ОСОБА_1 , в різний період часу, а саме: з 04 листопада 2010 року по серпень 2011 року, з липня 2012 року та до часу, коли був виданий останній акт 16 жовтня 2018 року (а.с. 9-13).

З копій лікарського свідоцтва про смерть № 161 та довідки про причину смерті, виданих 24 вересня2019 року, вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , причиною смерті є: хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с. 67).

За життя, з 2011 року ОСОБА_4 перебувала на "К" обліку у психіатричному кабінеті Куп`янської поліклініки по ендогенному захворюванню, що підтверджується копією довідки №364, виданої 19 жовтня 2011 року лікарем-психіатром Куп`янської міської лікарні (а.с. 6).

За клопотання представника позивача ОСОБА_5 ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2020 року у справі було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласнна клінічна психіатрична лікарня №3» на вирішення якої були поставлені наступні питання:

- чи хворіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , психічним захворюванням, яким, з якого часу, та на час укладання Спадкового договору 27 вересня 2011 року ?;

- чи здатна була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з психічним захворюванням, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ?;

- чи знаходилась ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в такому стані при укладанні Спадкового договору 27 вересня 2011 року з ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В. ?

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №36 від 21 січня 2021 року вбачається, що остання проводилася з використанням матеріалів даної справи та амбулаторної картки на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 44арк.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та представленої експертам медичної документації, ОСОБА_4 була оглянута психіатром, яким зазначалися малодоступний контакт, порушення орієнтировки, маячні ідеї обкрадання, відношення, зниження критики, соціальнадезадаптація. Було діагностовано деменцію судинного походження, параноїдний синдром та призначалося відповідне лікування. Позитивної динаміки в медичній документації не описувалося. 07 листопада 2011 року ОСОБА_4 повторно оглядалася психіатром за заявою родичів, коли описувалися формальний контакт, порушення орієнтировки, емоційна лабільність, соціальна дезадаптація, які були розцінені як когнітивний розлад. Позитивної динаміки в медичні документації також після того не описувалося. Вищезазначене дозволяє говорити про те, що ОСОБА_4 на час укладання спадкового договору, 27 вересня 2011 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції. За своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно підсумків вказаного висновку ОСОБА_4 за представленими даними на час укладення спадкового договору, 27 вересня 2011 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції; ОСОБА_4 за представленими даними на час укладення спадкового договору, 27 вересня 2011 року, за своїм психічним станом була не здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.196-198).

Судом першої інстанції надана належна оцінка показанням свідків, які були допитані за клопотанням як позивача так і відповідача. Підстав для переоцінки доказів і показань свідків не встановлено.

Доказів того, що на час укладання спірного спадкового договору ОСОБА_4 мала певні поліпшення свого психічного стану, які б давали підстави стверджувати про здатність останньої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не місіть та відповідачем не надано.

Таким чином з викладеного вбачається, що ОСОБА_4 на час укладання спірного спадкового договору 23 вересня 2019 року не усвідомлювала значення своїх та не могла керувати ними, в тому числі не усвідомлювала зміст документу який підписувала, що було викликано хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 під час підписання спірного договору..

Висновок судово-психіатричної експертизи від 21 січня 2021 року є належним та допустимим доказом доведеності зазначеного факту.

Вищевказаний висновок експерта узгоджується з іншими матеріалами справи, поясненнями свідків, є чітким, зрозумілим, категоричним, не ґрунтується на припущеннях, встановлює абсолютну неспроможність ОСОБА_4 на укладення спірного договору.

Судово-психіатрична експертиза у справі проведена особами, які відповідають вимогам, передбаченим статтею 10 Закону України «Про судову експертизу».

Отже, зібраними у справі доказами підтверджено заявлені у справі вимоги, тому суд першої інстанції правильно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , про що відповідні мотиви викладені в оскаржуваному рішенні.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє

у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

24 січня 2020 року та 25 вересня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції письмові пояснення у яких зазначив про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, оскільки останній дізнався про існування спадкового договору у вересні 2011 року, і з того часу ОСОБА_1 наполягав на невідкладному продажу будинку, який був предметом спадкового договору, оскільки потребував кошти для лікування онука.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Як зазначає сам позивач він не знав про укладений спадковий договір, а про його існування дізнався лише 19 жовтня 2019 року, після смерті ОСОБА_4 , від приватного нотаріуса коли подавав заяву про прийняття спадщини, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання відповідача на те, що позивач міг дізнатися про існування спадкового договору у вересні 2011 року, оскільки останній був зареєстрований в реєстрі та в цей же день на відповідне майно приватним нотаріусом було накладено заборону відчуження колегією суддів не приймаються, оскільки позивач не зобов`язаний був перевіряти реєстр на предмет наявності в ньому угод відносно спірного нерухомого майна, власником якого він не є, та певних обмежень щодо нього.

Крім того, за ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а вразі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Матеріали справи свідчать, що за життя ОСОБА_4 не зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину - спадкового договору недійсним.

Позивач звернувся з цим позовом лише після смерті ОСОБА_4 , коли дізнався про укладення оспорюваного правочину.

У своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 зазначає, що позивач хоча і не був стороною оспорюваного правочину, між тим він мав можливість позиватись про його недійсність, оскільки наслідком цього правочину було усунення останнього від спадкування.

Між тим, зазначені доводи не спростовують висновки суду, оскільки матеріали справи не місять доказів, що позивач знав про факт укладання спірного правочину та його зміст.

До апеляційного суду ОСОБА_2 просив долучити докази, а саме надав копію листа від 03 листопада 2011 року, складеного від імені позивача на адресу керівника СП ОСОБА_6 , в якому позивач зазначав про те, що в кінці серпня 2011 року рідна сестра матері ОСОБА_7 обманним шляхом забрала її до себе. ОСОБА_2 (відповідач по справі) вступив у змову з тіткою і вони вирішили обманути мати, переділити її домоволодіння. Отримали довідку в БТІ та взяли кадастровий номер на будинок матері.

Проте, зазначений лист датований 03 листопада 2011 року, тобто складений після підписання оспорюваного правочину. Із його змісту не вбачається, що позивач знав про укладення спірного договору.

Також, ОСОБА_2 надав апеляційному суду договір №2379 на виконання робіт, який укладений від імені померлої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, укладення зазначеної угоди не спростовує висновків судово-психіатричної експертизи №36 від 21 січня 2021 року щодо психічного стану ОСОБА_4 на час укладання спірного договору.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова