У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 509/3093/22

провадження № 61-13063ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року в справі за заявою позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності,

В с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності.

У вересні 2022 року ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку, з належними до будинку надвірними будівлями (сарай, кладова, уборна, водопровід, забор, ворота) у відповідності до технічного паспорта на житловий будинок під АДРЕСА_1 . До набрання чинності рішенням у справі просить заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 зазначає, що звернувся до суду з позовом про визнання заповіту посвідченого секретарем Надлиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Стояновою В. В. від 19 жовтня 2012 року скасованим, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині успадкованого після смерті ОСОБА_4 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Також просив суд скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем на вказаний житловий будинок з господарчими спорудами та будівлями, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині успадкування після смерті ОСОБА_4 земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,2400 га, кадастровий номер :02:001:0344, та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2018 року.

ОСОБА_3 вважає, що оскільки предметом спору є житловий будинок та земельна ділянка, а саме скасування державної реєстрації права власності на вказане майно відносно відповідача, тому останній може без його згоди відчужити вказане нерухоме майно на користь будь-яких осіб, що значно утруднить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року заяву задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на:

- житловий будинок з належними до будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0344, які належать на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заборонено проведення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, а саме житлового будинку з належними до будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0344, які належать на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Міри по застосуванню зустрічного забезпечення позову судом не приймалися.

Судом роз`яснено відповідачу, що він може у відповідності до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення. Питання про зустрічне забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Слободяник О. І., залишено без задоволення, а ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року - без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. Тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

21 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (далі - представник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року.

У касаційній скарзі представник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень представник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, а накладення арешту на майно та заборона проведення реєстраційних дій відповідає виключно позовним вимогам майнового характеру, що не є співмірними із вимогами даної позовної заяви. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.

Крім того, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не обґрунтували, в чому полягає реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій, що могли б підтверджувати його намір відчужити будинок та земельну ділянку. Подання ОСОБА_3 до суду позовної заяви не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 760/10362/21 (провадження № 61-18100ск21), від 01 грудня 2021 року у справі № 715/1572/21 (провадження № 61-19000ск21) та від 14 лютого 2022 року у справі № 447/2779/21 (провадження № 61-1485ск22).

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований спосіб забезпечення позову є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а також заборони проведення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна.

Переглядаючи судові рішення у справі № 643/16678/18, Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року (провадження № 61-5767св19) вказав, що предметом позову в даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому суди попередніх інстанцій помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що: повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 зазначено, що:предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, оскільки висновки у цих справах і у справах, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, посилання в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 є безпідставними, оскільки фактичні обставини, предмет позовних вимог, вид забезпечення позову та правове регулювання відрізняються у цих справах й у справі, яка переглядається.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року в справі за заявою позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та скасування державної реєстрації права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук