Дата документу 28.02.2023 Справа № 333/5449/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/5449/22 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
№ 22-ц/807/584/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2022 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі Вознесенівського ВДВС), в якій просив визнати розрахунок старшого державного виконавця Петренко О. С. Вознесенівського ВДВС від 03.11.202 неправомірним і скасувати його; визнати дії державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості без вирахування податків та зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника неправомірними; зобов`язати державного виконавця здійснити новий розрахунок заборгованості з вирахуванням податків та зборів із показників середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 дії (бездіяльність) державного виконавця відмовити повністю.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на термін дії воєнного стану в Україні при визначенні розміру аліментів державний виконавець має враховувати розмір податку на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%). Різкий зріст цін на продукти харчування, ліки, засоби першої необхідності призвели до того, що апелянт не має змоги сплачувати аліменти в тому ж розмірі, в якому він сплачував до війни.

У відзиві на апеляційну скаргу Вознесенівський ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заперечило проти доводів апелянта, посилаючись на відсутність підстав для задоволення скарги. Просили відмовити у задоволенні скарги та залишити без змін оскаржувану ухвалу.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 виклав свої заперечення, зазначивши про протиправність нарахування розмірів аліментів на довоєнному рівні, без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Також апелянт зазначив про те, що він не працює, хворіє, доходів не має. Вказав про різкий зріст цін на продукти та ліки, що потребує додаткових витрат, а також на те, що в нього у 2019 році народився син ОСОБА_2 , є донька ОСОБА_3 отримувач від нього аліментів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя перебуває виконавче провадження № 59880678 з примусового виконання виконавчого листа № 333/4309/19 від 21.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, з дня набрання рішенням законної сили 08.11.2021 р. (а.с.11-13, 15).

З розрахунку заборгованості по аліментам від 03.11.2022 року, виконаного старшим державним виконавцем Петренко О.С., вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 6766,50 гривень та згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сума заборгованості з 08.11.2021 нараховувалася у розмірі від розміру доходу - середньої заробітної плати працівника для даної місцевості без вирахування обов`язкових податків та зборів (а.с.16-17).

ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою до Вознесенського ВДВС щодо проведення перерахунку заборгованості з вирахування обов`язкових податків та зборів (а.с.14).

27.10.2022 року ним отримано відповідь від Вознесенського ВДВС, згідно якої йому рекомендовано звернутися до суду (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що скаржник у спірному періоді не працював та не отримував офіційних доходів, державним виконавцем правомірно здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, виходячи з розміру середнього заробітку працівника у Запорізькій області без вирахування сум податків та зборів.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімально гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За змістом частини 3статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу) визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу визначається, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Звертаючись до державного виконавця із клопотанням про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що при визначенні суми щомісячних платежів державним виконавцем не вираховано суми податків на доходи фізичних осіб та військовий збір, які підлягають сплаті із визначеного загального доходу платника.

Згідно з частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, утримання аліментів провадиться із суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну "дохід" у дужках після поняття "заробіток" може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.

Разом з тим, наведений висновок щодо переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, стосується випадків, коли особа працює та отримує реальний заробіток як дохід, з якого й розраховується розмір аліментів або заборгованості.

Проте, у даній справі спір виник з приводу розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів, як непрацюючої особи, яка реальних доходів (реального заробітку) не отримувала.

У випадку, коли платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно яких не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму податків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі № 759/1727/16 та від 22.04.2021 року у справі № 753/17563/19.

Посилання у скарзі на те, що державний виконавець здійснює необґрунтоване нарахування розміру аліментів, орієнтуючись на середню заробітну плату працівника на рівні січня 2022 року не спростована матеріалами справи. Скаржником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували неправомірність здійснення державним виконавцем таких нарахувань.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Показники оплати праці у формах державних статистичних спостережень визначені з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників, мета яких є встановити показник середньої заробітної плати, у тому числі для випадків застосування частини другої статті 195 СК України, але не для встановлення реальної заробітної плати, із якої мають розраховуватись податки та збори.

Згідно п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих з інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості. Тобто довідка про інформацію про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості є самостійним документом, який береться до уваги при розрахунку заборгованості.

З огляду на наведене колегія суддів апеляційного суду вважає помилковими твердження апелянта про те, що при визначенні розміру аліментів на термін дії воєнного стану в Україні має бути зроблений на підставі середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості в порядку частини другої статті 196 СК України з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що аліменти нараховані з урахуванням відсутності реального заробітку, а тому державний виконавець правомірно здійснив розрахунок виходячи із середньої заробітної плати для відповідної місцевості на час виникнення заборгованості без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Разом з тим, введення в Україні воєнного стану не передбачає змін при розрахунку аліментів, які підлягають сплаті.

Сума з якої має виходити ДВС при визначенні розміру заборгованості є розрахунковою величиною, а відтак не передбачає будь-якого коригування.

Твердження апелянта щодо відсутності у нього можливості сплачувати аліменти, враховуючи відсутність у нього роботи, зростання цін на продукти харчування, ліки та предмети першої необхідності не слугують підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду та відхиляються судовою колегією.

При апеляційному розгляді представниками апелянта поставлені вимоги щодо стягнення аліментів у розмірі половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку без врахування будь якої середньої заробітної плати з посиланням на неспроможність боржника сплачувати аліменти у більшому розмірі.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що апелянт не позбавлений права звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, визначеним за рішенням суду, в порядку ст. 192 СК України.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що встановлені судом обставини справи свідчать, що дії державного виконавця з нарахування заборгованості зі сплати аліментів узгоджуються із вимогами Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень та Сімейним кодексом України, оскаржуваний розрахунок заборгованості не спростовано, отже відсутні підстави для задоволення скарги.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов до правильного висновку про те, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі (Желтяков проти України, № 4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 березня 2023 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков