КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/918/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/27510/21-ц

26 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року, постановлене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача: генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

в с т а н о в и в:

24 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача: генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення заборгованості по заробітній платі.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 03.08.1964 року вона була прийнята на роботу до Київського заводу «Комуніст» на посаду інженера-економіста. Назва заводу була змінена у зв`язку з реорганізаціями на ВАТ «Київський завод «РАДАР». Згідно наказу Мінпромполітики України ВАТ «Київський завод «РАДАР» перейменоване у ПАТ «Київський завод «РАДАР».

В подальшому відповідно до наказу від 18.11.2019 року № 121-к її було звільнено із АТ «Київський завод «РАДАР» на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком).

Однак, на момент звільнення із нею не було проведено повного розрахунку та не проведено виплату всіх сум, що підлягають виплаті при звільненні.

Вказує на те, що відповідно донаданого їй відповідачем розрахункового листа станом на лютий 2021 року борг підприємства становить 23 960 (двадцять три тисячі дев`ятсот шістдесят) грн.

З урахуванням вище викладеного, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 960,33 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача: генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 960,33 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 878,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 23 вересня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що стороною позивача для обґрунтування позову в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування у відповідача інформації про розмір невиплаченої відповідачем заробітної плати при звільненні та довідки про доходи позивачки за 2019 рік із зазначенням кількості відпрацьованих днів. Вказане клопотання було задоволене судом, але не виконано відповідачем. Не дивлячись на ненадання відповідачем суду вказаних доказів, без яких неможливо визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції ухвалив рішення, не дочекавшись відповіді від відповідача та не надав можливість позивачу уточнити вимоги в цій частині, чим порушив права позивача, фактично не розглянувши вимогу про стягнення заборгованості за затримку розрахунку при звільненні. До апеляційної скарги позивачка надала власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який здійснений нею на підставі розрахункового листа відповідача за 2019 рік. Відповідно до вказаного розрахунку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на її користь станом на липень 2022 року становить 145 704 грн.04 коп.

20 грудня 2022 року представник відповідача Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» адвокат Санжак Леся Володимирівна подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Звертає увагу, що позовна заява ОСОБА_1 не містить вимоги та розрахунку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та адвокат Авер`янова Світлана Броніславівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. В судовому засіданні 22 грудня 2022 року апеляційним судом було задоволено клопотання представників позивачки та долучено до матеріалів справи в якості доказів Відомості Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1998 року по 2019 рік. На підставі вказаних відомостей щодо розміру заробітної плати позивачки за два останні місяці роботи перед звільненням, представником позивачки до апеляційного суду 26.12.2022 року було надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 листопада 2029 року по день виплати позивачці заборгованості по заробітній платі в сумі 23 960,33 грн. - по 16 листопада 2022 року в сумі 223 894,56 грн.

Представник відповідача Акціонерного товариства " Київський завод " Радар" адвокат Риженко Любов Іванівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачка чи суд звертались до відповідача із запитами про отримання інформації щодо отриманої позивачкою заробітної плати за останні два місця роботи перед звільненням. З огляду на те, що позивачкою не вжито всіх необхідних заходів для отримання необхідної їй інформації для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. Наданий позивачкою до суду апеляційної інстанції розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за яким сума середнього заробітку визначена у розміру 223 894,56 грн. не відповідає принципу співмірності на який при застосуванні ст. 117 КЗпП України посилалась Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 761/9584/15-ц та у постанові у справі № 71/4010/13-ц від 18.03.020 року. Зазначала, що визначений позивачкою розмір середнього заробітку за період затримки у 10 разів перевищує розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка виплачена позивачці 16 листопада 2022 року.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 серпня 1964 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Київського заводу «Комуніст» на посаду інженера-економіста. (а.с. 16)

05 листопада 1991 року Київський завод «Комуніст» був перейменований у Державне підприємство Київський завод «Радар». (а.с. 16)

Відповідно до наказу Мінпромполітики України від 25.03.2003 року № ПО ДП «Київський завод «Радар» перетворено у ВАТ «Київський завод «РАДАР». Згідно наказу Мінпромполітики України ВАТ «Київський завод «РАДАР» перейменоване у ПАТ «Київський завод «РАДАР».

Відповідно до Наказу від 18.11.2019 року № 121-к позивачку було звільнено із АТ «Київський завод «РАДАР» з посади провідного економіста на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком) (а.с. 18).

Із наданих розрахункових листів ОСОБА_1 встановлено, що на час звільнення заборгованість відповідача по виплаті їй заробітної плати складала 37 297,32 грн., станом на лютий 2021 заборгованість склала - 23 960, 33 грн. (а.с. 20-21)

16 листопада 2022 року Акціонерне товариство «Київський завод «Радар» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 23 960,33 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 442611. (а.с. 131)

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач апеляційної скарги на вказане судове рішення не подавав.

Отже, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у розмірі 23 960,33 грн. сторонами не оскаржується, а тому ,у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача - генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції посилався на те, що позивачкою не надано доказів того, який розмір складала її заробітна плата за два місяці, які передували місяцю, в якому відбулося звільнення та не надано відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (частина перша статті 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду).

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_1 була звільнена на підставі наказу директора Акціонерного товариства " Київський завод " Радар" від 18.11.2019 року № 121-к з посади провідного економіста на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком).

Із наданих розрахункових листів ОСОБА_1 встановлено, що на час звільнення заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачці складала 37 297,32 грн., станом на лютий 2021 заборгованість склала суму - 23 960, 33 грн.

Фактичний розрахунок з позивачкою відповідачем було проведено лише 16 листопада 2022 року. Зазначені обставини не заперечував відповідач та не оскаржував судове рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку.

Отже за період з 19 листопада 2019 року ( наступний день після звільнення) по 16 листопада 2022 року ( день розрахунку) мала місце затримка розрахунку при звільненні працівника ОСОБА_1 .

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої та другої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 разом з позовною заявою подала до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів.

В обґрунтування вимог клопотання зазначала, що 23.02.2021 року на адресу АТ «Київський завод «РАДАР» нею було направлено запит із проханням надати інформацію щодо наявності заборгованості по заробітній платі. 08.04.2021 року адвокатом позивача було направлено на адресу АТ «Київський завод «РАДАР» адвокатський запит за № 07/04-1 із проханням надати інформацію та документи. 10.04.2021 року через скриньку, яка знаходиться у приміщенні АТ «Київський завод «РАДАР», було подано адвокатський запит за № 10/04-2 із проханням надати довідку про доходи позивача за 2019 рік із зазначенням кількості відпрацьованих днів помісячно. Зазначала, що станом на день написання позовної заяви всі вищевказані запити були повністю проігноровані відповідачем.

З урахуванням того, що зазначені документи необхідні для підтвердження розміру заборгованості та для здійснення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просила суд витребувати у відповідача інформацію щодо наявності та розміру заборгованості відповідача по виплаті їй заробітної плати та довідку про доходи позивача за 2019 рік із зазначенням кількості відпрацьованих днів помісячно.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні докази того, що судом першої інстанції було розглянуто вказане клопотання позивача про витребування необхідних документів, що є порушенням вимог процесуального права, яке призвело до неповноти з`ясування обставин справи та ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на вказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права та відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції було прийнято в якості доказів у справі Відомості Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1998 року по 2019 рік.

На підставі вказаних відомостей щодо розміру заробітної плати позивачки за два останні місяці роботи перед звільненням, представником позивачки до апеляційного суду 26.12.2022 року було надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 листопада 2029 року по день виплати позивачці заборгованості по заробітній платі в сумі 23 960,33 грн. - по 16 листопада 2022 року в сумі 223 894,56 грн.

Відповідно до абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ).

Згідно абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки звільнення позивачки відбулось 18 листопада 2019 року, то при обчисленні середньомісячної заробітної плати необхідно виходити з виплат за вересень та жовтень2019 року.

З наданих позивачкою до апеляційного суду відомостей Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 вбачається, що її заробітна плата у АТ " Київський завод " Радар" у за вересень 2019 року становить 4 903,75 грн., а за жовтень 2019 року - 5 316,38 грн. З урахуванням того, що у вересні 2019 року було робочих днів -21, а у жовтні 2019 року- 22 робочі дні, то середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_1 становить 237,68 грн. із розрахунку (4 903,75 + 5 316,38): 43.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2019 року ( наступний день після звільнення) по 16 листопада 2022 року ( день розрахунку) становить - 755 днів.

Таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 у розрахунковому періоді буде складати суму- 179 448,40 грн. ( 237,68 грн. х 755 дні) без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений,виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 179 448,40 грн. (без утримання податку й інших обов`язкових платежів), зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 23 960, 33 грн., характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів апеляційного суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 43 407,50 грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача - генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасування та ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом - частина 2 статті 133 ЦПК України.

Згідно із долученої до матеріалів апеляційної скарги копії посвідчення та довідки Печерського районного у м. Києві військового комісаріату ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України.

На підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Врахувавши підстави звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року та часткове задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , керуючись вимогами частини 6 статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь держави витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 085,17 грн.

Керуючисьст. 43 Конституції України, ст.ст. 3,47, 116,117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 , Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 12,81,84,89, 133,141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача - генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», третя особа на стороні відповідача - генеральний директор АТ «Київський завод «Радар» Зеленський В.В. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 43 407,50 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з відповідача Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» () у дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 085,17 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2023 року.

Головуючий: Судді: