БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/873/22
Провадження № 2/497/22/23
26.01.2023 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Висоцького С.О.,
за участю секретаря Войтової С.І.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником вищезазначеного будинку, але в ньому по теперішній час зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який не проживає в будинку вже коло 15 років. Його місце знаходження позивачці не відомо, ніяких йому належних особистих речей в будинку, тому вона вважає, що це є перешкодою у здійсненні нею своїх прав.
Ухвалою від 23.05.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25.11.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
В судове засідання позивач не прибула. Надала заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та справу розглянути у її відсутність, надала згоду на ухвалення заочного рішення (а.с.53).
Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог чинного законодавства за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.22,28,32,35,40,51,57), що підтверджується довідкою Болградської міської ради Одеської області (а.с.20), у відповідності до вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України Суд неодноразово направляв повідомлення про виклик в судові засідання, однак усі поштові листи повернулися з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою та врахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином.
Будь-яких заяв, пояснень, заперечень чи відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача до суду не надходило, причин неявки в судове засідання не повідомлено.
Від імені відповідача засобами електронної пошти надано заяву про визнання вимог та розгляд справи без участі представника, яка не підписано КЕП, й з врахуванням положень ст.ст. 43, 178, 183 ЦПК України, .ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» не може вважатися створеним та підписаним відповідною особою, що унеможливлює її розгляд судом.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.
У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 червня 2021 року, індексний номер витягу: 264400102, та рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 травня 2021 року, справа № 497/562/2021 (а.с.6, 7-8).
Право власності на зазначений будинок зареєстровано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 12.05.2021 року по справі №497/562/2021, яке набрало законної сили 14.06.2021 року (а.с.7, 8).
В позовній заяві позивач вказує, що відповідач не проживає в будинку вже коло 15 років, але зареєстрований в будинку, що є перешкодою у здійсненні нею своїх прав власності. Однак, позивач не вказує, в чому саме виражається перешкода Відповідача.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX від 05.11.2021 року орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку згідно зі ст.72 Житлового кодексу УРСР.
Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.. Згідно ч. 2 тієї ж статті, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).
Відповідно до довідки Болградської міської ради Одеської області (с. Виноградівка) від 09.03.2022 року за № 78/2-40 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: голова домоволодіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13)
Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області (с. Виноградівка) від 09.03.2022 року за № 79/2-40 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає більше п`ятнадцяти років (а.с.14).
Як вбачається з мотивувальної частини рішення Болградського районного суду Одеської області від 12.05.2021 року по справі №497/562/2021 судом під час розгляду справи встановлено, що інший спадкоємець після смерті ОСОБА_3 його син ОСОБА_2 , який на момент смерті проживав з померлим в одному будинку, надав до нотаріальної контори у встановлені законодавством строки заяву про відмову від прийнятті спадщини (заява від 19.02.2021 року), що підтверджується матеріалами спадкової справи №179/2020 року, заведеною після смерті ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І.
Відповідно ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 , станом на 07.09.2020 року проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Також позивачем надано довідку Болградської міської ради Одеської області (с. Виноградівка) від 09.03.2022 року за № 80/02-76 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані і мешкають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (не мешкає) (а.с.13).
Вказана довідка в тексті має суперечності в частині зазначення про мешкання чи не мешкання відповідача й судом не може бути однозначно витлумачено її зміст.
Позивачем надано в якості доказу Акт опиту свідків складеного Болградською міською радою Одеської області (с. Виноградівка) засвідченого старостою Виноградівського старостинського округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1-10, 1-11 від 12.05.2022 року (а.с.16).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України покази свідків є доказами у справі. Свідки допитуються в судовому засіданні згідно ст. 290 ЦПК України. Чинне законодавство не передбачає можливості надання доказу у вигляді «акту опиту свідків». Відтак, наданий позивачем акт опиту свідків є недопустимим доказом й не приймається судом до уваги.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення, що встановлено ст. 229 ЦПК України.
Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту непроживання відповідача її сина ОСОБА_2 у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , без поважних причин понад один рік та доцільністі втручання у право на повагу до житла відповідача, наявності у нього іншого житла, що є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 405, 406 ЦК України, ст.ст. 76-83, 258-259, 263-265, 354-355 ЦПК України суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заява про перегляд заочного рішення має відповідати вимогам, встановленим ст. 285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення, з врахуванням періодичної відсутності електропостачання в суді, виготовлено 06.02.2023 року.
Суддя ___________ С.О.Висоцький