Справа № 309/2630/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2016 року, ухвалене головуючою суддею Лук`яновою О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання прав на нерухоме майно

встановив:

У липні 2015 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, посилаючись на те, що у 2003 році він приїхав в Україну, де офіційно проживає та працевлаштований, має стабільний заробіток. У 2004 році він познайомився з ОСОБА_1 , в них виникли близькі стосунки і в цьому ж році вони стали проживати разом як подружжя, мешкали у батьків відповідача в місті Тячеві Закарпатської області. Внаслідок непорозумінь з родичами дружини та у зв`язку з наміром сторін проживати однією сім`єю вони вирішили придбати власний будинок. Оскільки у відповідача не було коштів для купівлі житла, то він + в ОСОБА_3 за 10 000 доларів США недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_1 . З продавцем він розрахувався особисто, для чого, за наполяганням продавця, змінив валюту розрахунку з євро на долари США. У 2006 році він за власні кошти та своїми силами впорядкував дві кімнати будинку, де став проживати однією сім`єю з відповідачем та її донькою від першого шлюбу. У 2008-2009 роках будинок був повністю облаштований. Він зареєстрований та продовжує мешкати в цьому житлі. Протягом 11 років сторони жили як повноцінна родина, вели своє домашнє господарство, в них був спільний побут, спільні кошти, вони разом виховували доньку відповідача, тобто між ними існували реальні сімейні стосунки. У 2014 році він переніс складну операцію на серці, після чого стосунки між сторонами погіршилися. ОСОБА_1 повідомила, що має намір відчужити будинок, у зв`язку з чим він повинен звільнити житло протягом 2-х тижнів. Незважаючи на свою хворобу, він продовжує працювати в ТОВ «Флоріан Шуз», де має хороший заробіток, який витрачає на родину. Він не має іншого житла ні в Італії, ні в Україні, оскільки всі заощадження витратив на будівництво та облаштування спірного домоволодіння, в якому мав і має намір проживати.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив: встановити факт проживання його та ОСОБА_1 однією сім`єю і ведення ними спільного домашнього господарства в період з 2004 року по 2015 рік включно; визнати за ним і ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ним і ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині вищевказаного житлового будинку.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю та ведення спільного домашнього господарства громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з 2004 року по 2015 рік включно.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявними в матеріалах справи доказами та показаннями свідків доведено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 року по 2015 рік. Під час спільного проживання, не перебуваючи в іншому шлюбі, сторони за спільні кошти придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 , який згідно з положеннями статей 60, 74 Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності. Посилання ОСОБА_1 на те, що позивач не розлучений зі своєю дружиною в Італії, не заслуговують на увагу, оскільки, відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження цих обставин.

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в якому посилаючись на недоведеність позову, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, а у позові, відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з 2004 по 2015 роки, коли було здійснено придбання житлового будинку під час такого спільного проживання не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на доказах і матеріалах справи. У справі відсутні й такі не надано позивачем стосовно даних про цивільний стан позивача у зазначений період. Щодо показів свідків то такі доводять тільки обставини спільного проживання сторін і то не безперервний час, оскільки позивач ще не розпочав постійно проживати в Україні, принаймні, ще у 2007 році. Застосування обставин, передбачених ст. 74 СК України до спірних правовідносин не може мати місця у той час як одна з осіб ще перебуває у зареєстрованому шлюбі. Суд першої інстанції не здобув беззаперечних доказів того, що позивач під час проживання з відповідачкою не був одружений та не встановив правовий статус позивача як громадянина Італії стосовно його сімейного стану. Вважає, що зазначені доводи є перешкодою для задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала заперечення на апеляційну скаргу в якому зазначила, що доводи скарги є безпідставними, тоді як рішення суду є законним та обґрунтованим. Слід відмітити, що відповідачка не заперечує факту спільного її з позивачем проживання як подружжя протягом десяти років. А посилання на те, що позивач на цей момент являється одруженим не відповідає дійсності.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з наданими судом загальної юрисдикції в місті Віченца відомостями ОСОБА_2 та ОСОБА_7 одружені, але проживають окремо на підставі встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25 січня 2005 року. Оскільки позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 , то відсутні підстави для встановлення факту його спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , а отже, спірний житловий будинок не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Проте, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_6 задоволено.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова мотивована тим, що внаслідок необґрунтованого відхилення клопотання сторони позивача про повторне звернення з відповідним судовим дорученням до іноземного суду апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, достовірно встановити наявність або відсутність зареєстрованого шлюбу позивача з іншою жінкою в Італії, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів розглянула справу за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, представник ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2 повторно подала клопотання про надіслання компетентним органам Італійської Республіки судового доручення про отримання додаткових відомостей щодо цивільного стану позивача стосовно одруження.

У пунктах 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

На виконання даної норми, та вказівок постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів запропонувала представнику ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_2 перебуває в Італійській Республіці, звернутись до компетентного органу в м. Віченца та отримати відповідне рішення, яке б чітко підтверджувало за наявності факт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Натомість, представник ОСОБА_6 , яка особисто приймає участь в судових засіданнях не надала суду жодних відомостей стосовно пропозиції колегії суддів надати докази розірвання шлюбу та чи позивачем вчинялись конкретні дії з цього питання чи йому було відмовлено у наданні такого доказу. Тобто, сторона позивача у супереч вимог статей 12, 43, 81 ЦПК України свідомо усунулась від виконання своїх обов`язків по сприянню своєчасно, всебічно, повно та об`єктивно встановити всіх обставин справи, зокрема по наданню належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Та при цьому, суд не може самостійно збирати докази, які стосуються предмету спору, крім випадку, коли учасник справи, який їх подає, обґрунтував неможливість їх подання з не залежали від нього причин.

Виходячи із засад змагальності сторін, колегія суддів не здобула доказів того, що позивач має труднощі в отриманні певних доказів, а тому колегія суддів констатує, що повторне клопотання про надіслання компетентним органам Італійської Республіки судового доручення про отримання додаткових відомостей щодо цивільного стану позивача стосовно одруження не може бути задоволено за таких обставин. Тож зберігаючи об`єктивність і неупередженість при розгляді справи, апеляційний суд виходить з тих доказів, які містяться в матеріалах справи, так-як наслідки невчинення певних процесуальних дій лежать на позивачу.

Разом з тим, колегією суддів у ході судового розгляду встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року ОСОБА_1 придбала в ОСОБА_3 за суму 70 903,00 гривні житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 грудня 2005 року № 9474801 підтверджується, що ОСОБА_1 є власником вищевказаного домоволодіння.

ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Італійської Республіки, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 .

Згідно з відомостями Італійського посольства ОСОБА_2 вперше емігрував у 2006 році; дата прибуття в консульський округ (місяць і рік) - 04/2006; комуна і провінція останньої приписки в Італії - Алонте, Віченца; адреса в Україні - АДРЕСА_2 ; не існує мотивів, які б перешкоджали включенню особи в списки реєстрації громадян за місцем їх перебування за кордоном; сімейний стан - розлучений.

Довідкою про місце проживання та сімейний стан, виданою 22 жовтня 2015 року відділом обліку населення комуни Алонте провінції Віченца підтверджується, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в реєстрі громадян Італії, які проживають за кордоном, з 01 квітня 2006 року; мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Також позивач надав документи разом з їх перекладами з італійської на українську мову, а саме:

- виписку з акта про одруження, видану 15 лютого 2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану комуни Сарего провінції Віченца, згідно з якою ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , одружилися 21 травня 1988 року, акт № 00006. Рішенням Суду загальної юрисдикції Віченци від 25 січня 2005 року № R.G. 6450/2004 затверджено роздільне проживання подружжя за їх взаємною згодою, про що зроблено запис в акті про одруження;

- протокол судового слухання справи про розлучення подружжя за взаємною згодою від 11 січня 2005 року № 6450/04 R.G., суд міста Віченца, за яким ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) просили суд розірвати їх шлюб, зокрема на таких умовах: подружжя проживатиме окремо з обов`язком поважати одне одного; питання участі батька в утриманні неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , врегульовані; подружжя не має жодних взаємних претензій майнового характеру; подружжя надає взаємну згоду на видачу та поновлення власних паспортів із записом неповнолітніх дітей та посвідчень особи, дійсних для закордонних поїздок.

Згідно висновку судової лінгвістичної експертизи від 06 лютого 2017 року № 056/37, складеного експертом Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України» Ажнюком Б.Н., порівняльний аналіз текстових матеріалів італійською мовою (рішення італійського суду від 20 січня 2005 року № 6450/2004, протокол судового засідання у справі № 6450/04 R.G., довідка комуни Алонта провінції Віченца від 30 листопада 2006 року, довідка комуни Алонта провінції Віченца про місце проживання та сімейний стан, довідка Посольства Італії в Києві від 07 листопада 2007 року) та їх українських перекладів показав, що в українських перекладах італійських документів є ряд суттєвих відхилень від змісту оригінальних текстів. Конкретні відхилення в текстах перекладів від змісту оригіналів та запропоновані правильні варіанти перекладу наведено в порівняльній таблиці на сторінках 7-11 цього висновку.

Враховуючи висновок судової лінгвістичної експертизи, за клопотанням сторони відповідача ухвалою апеляційного суду від 15 листопада 2017 року компетентному суду за місцем реєстрації ОСОБА_2 було надіслано доручення:

1) отримати від уповноваженого органу Італійської Республіки офіційні документи щодо сімейного стану (змін у сімейному стані), а також щодо застосування режиму окремого (роздільного) проживання (чи подібного за своїм правовим змістом режиму), якщо такий режим встановлювався, стосовно ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), і реєстрації такого в період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2015 року;

2) встановити зміст норм права Італійської Республіки згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною в Італії, для чого органу (підрозділу) Міністерства юстиції Італійської Республіки за місцем реєстрації ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ), доручити:

- надати текст норм законодавства Італійської Республіки (витяги з відповідних нормативних актів), якими регулюється шлюб у частині його розірвання (припинення), моменту припинення шлюбу в юридичному розумінні, встановлення режиму окремого (роздільного) проживання подружжя або аналогічного режиму та правових наслідків такого окремого проживання подружжя, зокрема в частині припинення шлюбу, а також реєстрації (фіксації) таких фактів;

- зважаючи на різні дати вчинення відповідних дій: зазначення в рішенні Звичайного суду міста Віченца про його прийняття в судовому засіданні 20 січня 2005 року, підписання - 25 січня 2005 року, затвердження прокурором - 28 січня 2005 року; зміст примітки в акті про одруження ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ) і ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) від 21 травня 1988 року № 00006, яким затверджено роздільне проживання за взаємною згодою подружжя, а також на відсутність вказівки на дату реєстрації відповідного юридичного факту, - надати текст норм законодавства Італійської Республіки (витяги з відповідних нормативних актів) щодо моменту набрання цим рішенням суду законної сили та моменту реєстрації факту розірвання (припинення) шлюбу чи встановлення режиму окремого (роздільного) проживання подружжя залежно від того, який саме юридичний факт відповідно до рішення суду мав місце;

3) надати інформацію про офіційне тлумаченням норм права щодо розірвання (припинення) шлюбу, моменту припинення шлюбу, встановлення режиму окремого (роздільного) проживання подружжя або аналогічного режиму, практику застосування цих норм і доктрину в Італії (залежно від того, який саме юридичний факт мав місце і був зареєстрований, якщо реєстрацію було проведено) в контексті питання про конкретний результат спору між ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ) і ОСОБА_14 ( ОСОБА_10 ) про розлучення. У разі особливостей застосування відповідних норм права з урахуванням їх офіційного тлумачення у даній конкретній ситуації вказати на такі обставини.

На виконання вказаного доручення апеляційним судом були отримані такі документи:

- з муніципалітету міста Сарего: копію акта про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зі змісту якого вбачається, що мер, службовець відділу запису актів цивільного стану Муніціпатітету міста Сарего, отримавши від Парафіяльного відділу міста Сарего оригінал акта про одруження ( ОСОБА_2 та ОСОБА_7 21 травня 1988 року уклали шлюб за католицьким обрядом), 23 травня 1988 року здійснив реєстрацію акта про одруження.

Провадженням Суду загальної юрисдикції міста Віченца від 25 січня 2005 року за № RG 6450/2004 затверджено режим окремого проживання за взаємною згодою подружжя, про що зазначено в акті про подружжя.

- із суду загальної юрисдикції міста Віченца: загальний реєстр справ, згідно з яким вказаним судом розглядалася справа, де сторонами провадження були: позивач - ОСОБА_2 , відповідач - ОСОБА_7 . Предмет: встановлення режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя. Історія справи: 24 вересня 2004 року - матеріали справи зареєстровано в загальному реєстрі та передано на розгляд судді Боцца Джузеппе; 11 січня 2005 року - призначено перше судове засідання, передано документи для затвердження до прокуратури/судової поліції; 17 січня 2005 року - повернення документів з прокуратури/судової поліції з позитивним рішенням; 25 січня 2005 року - затвердження, передача документів до прокуратури/судової поліції; 28 січня 2005 року - повернення документів з прокуратури/судової поліції з позитивним рішенням;

- з відділу обліку населення муніципалітету Алонте: довідка про сімейний стан, за якою ОСОБА_2 та ОСОБА_7 одружилися 21 травня 1988 року; спільна довідка про місце проживання та про склад сім`ї, згідно з якою ОСОБА_2 зареєстрований в реєстрі громадян Італії, які проживають за кордоном, з 01 квітня 2006 року, мешкає в АДРЕСА_1 .

Для перевірки виконання поставлених завдань на запит українського суду другим відділом суду загальної юрисдикції в місті Віченца було призначене судове засідання на 26 жовтня 2018 року, в якому, розглянувши документи, надані муніципалітетом міста Алонте (довідку про сімейний стан ОСОБА_2 , довідку про місце проживання та склад його сім?ї, які підтверджують, що пан ОСОБА_15 проживає за кордоном та є єдиним членом сім?ї) та муніципалітетом міста Сарего (акт про одруження, який свідчить, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 одружені, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25 січня 2005 року), а також, врахувавши, що Секретаріат Суду не зміг знайти справу № RG 6450/2004, однак надав її історію, Суд загальної юрисдикції в місті Віченца вважав виконаними зобов`язання, зазначені у дорученні апеляційного суду Закарпатської області.

Згідно з частиною 2 статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Позивач ОСОБА_2 є громадянином Італійської Республіки. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 укладено в Італійській Республіці. Відтак, встановлення факту припинення шлюбу, застосування інституту окремого (роздільного) проживання подружжя та правових наслідків такого щодо позивача ОСОБА_2 визначається відповідно до права Італійської Республіки.

Право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Важливе значення для правильного вирішення спору про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу мають конституційні положення про ґрунтування шлюбу на вільній згоді жінки і чоловіка, про рівні права і обов`язки кожного із подружжя у шлюбі та сім`ї (стаття 51 Конституції України).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати в сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності в осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені в понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема з нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставин, зазначених у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Так, стороною позивача надано докази, а саме:

- відомості з Італійського посольства, в яких сімейний стан ОСОБА_2 вказаний як розлучений, Т.1, а.с. 149, 151;

- протокол від 11 січня 2005 року судового розгляду справи № 6450/04 R.G. (з перекладом з італійської на українську мову), суд міста Віченца, згідно з яким ОСОБА_2 ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) просили суд розірвати шлюб за їх взаємною згодою, Т.1, а.с. 198-200, 203-204;

- рішення Суду загальної юрисдикції міста Віченца від 20 січня 2005 року у справі № R.G. 6450/2004, затвердженому 28 січня 2005 року прокурором Італійської Республіки при суді міста Віченца (з перекладом з італійської на українську мову), яким оголошено розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_9 за згодою подружжя на умовах, зазначених у справі та підтверджених протоколом судового слухання від 11 січня 2005 року, Т.1, а.с. 201, 205.

Та разом з цим, матеріали справи містять також докази стосовно сімейного стану позивача на вимогу ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 15.11.2017 року, зокрема:

На виконання доручення апеляційного суду, Суд загальної юрисдикції в м. Віченца, Другого відділу розглянувши 10.09.2018 року провадження RG 4859/2018 Апеляційного суду Венеції, який на запит українського суду просив надати інформацію про той факт чи шлюб зареєстрований 21.05.1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був розірваний, і якщо це відбулося, то в який період часу, а також інформацію про припущення щодо особистого розлучення між зазначеними особами та про сімейний стан пана ОСОБА_15 , зобов`язав Муніципалітет м. Алонте до 02.10.2018 року надати до Цивільної канцелярії Другого відділу Суд загальної юрисдикції в м. Віченца: Акт про одруження між сторонами; Довідку про сімейний стан ОСОБА_2 ; Довідку про місце проживання та склад сім`ї ОСОБА_2 . Зобов`язано канцелярію суду знайти рішення про встановлення режиму окремого проживання та рішення про розлучення, що стосуються шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та додати їх до справи, Т.2, а.с. 73, 75.

Та 26.10.2018 року Суд загальної юрисдикції в м. Віченца, Другого відділу в провадженні RG 4859/2018 розглянув документи надані Муніципалітетом м. Алонте, а саме: Довідку про сімейний стан ОСОБА_2 , ід. Код НОМЕР_2; Довідку про місце проживання та склад сім`ї ОСОБА_2 , яка підтверджує проживання ОСОБА_15 за кордоном і є єдиним членом своєї сім`ї, а також його одруження з ОСОБА_7 . Розглянувши наданий Муніципалітетом м. Сарего Акт про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яким підтверджується, що вони одружені, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005 року. Секретаріат Суду в м. Віченца не зміг знайти справу RG 6450/2004, але надав її історію. Суд вважає виконаним зобов`язання зазначені в дорученні Апеляційного суду та зобов`язує передати весь зміст цієї справи в паперовому та електронній формі органу, який їх запитував, Т.2, а.с. 74, 76.

Із зазначеного вбачається, що Суд загальної юрисдикції в м. Віченца, Другого відділу в провадженні RG 4859/2018 розглядаючи наданий Муніципалітетом м. Сарего Акт про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 суд встановив, що останні є одруженими, але проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005 року. Тобто, має місце факт спростування твердження сторони позивача, що ОСОБА_2 є розлучним з ОСОБА_7 .

В апеляційного суду відсутні підстави для того, щоб не брати до уваги додаткові дані отримані згідно доручення апеляційного суду Закарпатської області від Суду загальної юрисдикції в м. Віченца, Другого відділу в провадженні RG 4859/2018.

Проаналізувавши Протокол судового розгляду справи RG 6450/2004 від 11 січня 2005 року та Рішення Суду загальної юрисдикції м. Віченца від 20 січня 2005 року у справі RG 6450/2004, колегія суддів встановила, що в таких за їх змістом йдеться про те, що « ОСОБА_2 підтвердив факти вказані у заяві, та своє бажання розлучитися на тих умовах, які вони узгодили та вказали у заяві. ОСОБА_9 підтвердила факти наведені в заяві та бажає розлучитися на тих умовах, які вони узгодили та вказали у заяві. Голова суду спробував примирити подружжя, але марно, так-як подружжя разом просило Суд розірвати шлюб за їхньою згодою на наступних умовах: 1. Подружжя проживатиме окремо з обов`язком поважати один одного», Т.1, а.с. 198-200, 203-204; що «Рішенням оголошено розлучення за згодою сторін зазначеного подружжя на умовах зазначених у справі та підтверджених протоколом судового засідання та відповідно до вимог чинного законодавства. Наказано канцелярії дане рішення в оригінальній копії передати відділу реєстрації актів громадянського стану комуни Сарего», Т.1, а.с. 201, 205.

Отже, мало місце розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_9 саме на умовах окремого проживання подружжя, а не розірвання шлюбу. А звідси, в Акті про одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , залишається запис про те, що вони одружені, але при цьому проживають окремо відповідно до встановленого режиму окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005 року. Зазначене не підтверджує факту розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , а тільки доводить встановлення Судом м. Віченца для подружжя статусу окремого проживання за рішенням суду до прийняття кінцевого рішення про розірвання шлюбу.

Стосовно зазначених відомості з Італійського посольства, в яких сімейний стан ОСОБА_2 вказаний як розлучений, то такі на думку колегії суддів слід брати до уваги в контексті положень Протоколу судового розгляду справи RG 6450/2004 від 11 січня 2005 року та Рішення Суду загальної юрисдикції м. Віченца від 20 січня 2005 року у справі RG 6450/2004, якими встановлено розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на умовах окремого проживання подружжя, а не розірвання шлюбу, Т.1, а.с. 149, 151.

За наведених обставин, колегія суддів констатує, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для того, щоб дійти ствердного висновку з приводу того, що зареєстрований 21.05.1988 року шлюб між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебуває за рішенням суду в статусі окремого проживання за взаємною згодою подружжя з 25.01.2005 року, тому між ними продовжують діяти сімейні правовідносини. А звідси, такий шлюб не є розірваним між подружжям.

Встановлені апеляційним судом факти у світлі вимог статті 74 СК України є перепоною для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки ОСОБА_2 не надав суду доказів розірвання шлюбу укладеного 21.05.1988 року з ОСОБА_14 .

Відтак, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, слід вважати безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Варто зазначити, що Договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ще 27 грудня 2005 року, тоді як вперше за відомостями Італійського посольства Інкао Роберто емігрував з комуни в провінції Алонте, Віченца у 2006 році з прибуттям на консульський облік у квітні 2006 року.

А згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №9474801 від 29.12.2005 - право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 в Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації за реєстровим номером: 13385594, номер запису: 631, в книзі: 5, на підставі договору купівлі-продажу (реєстр №4461) від 27.12.2005 року, Т.1, а.с. 12.

Таким чином, зазначене є свідченням того, що на момент придбання ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 , сторони ще не проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. А тільки з травня 2006 року сторони стали спільно проживати у спірному будинку, та належних та допустимих доказів про зворотне, матеріали справи наразі не містять.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, суд першої інстанції не врахував наведеного, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.

Зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано до суду клопотання про розподіл судових витрат у якому просила стягнути з позивача витрати, понесені відповідачем у зв`язку з перекладом документів з італійської на українську мову, та з української на італійську мову.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 133 ЦПК України до судових витрат належать витрати, пов'язані, зокрема, із залученням перекладачів.

За проведення судово-лінгвістичної експертизи, ОСОБА_1 сплатила 8600,00 грн, Т.2, а.с.119-120; за переклади процесуальних документів з української на італійську мову на виконання доручення апеляційного суду, було сплачено 1460,00 грн, Т.2, а.с.121; та за переклад з італійської мови документів, отриманих від Італійського суду, було сплачено 1100,00 грн, Т.2, а.с.122-123, а всього на загальну суму 11 160,00 гривень, які необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання прав спільної сумісної власності на нерухоме майно та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , громадянина Італійської Республіки, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_1 від 15.10.2010, мешканця: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканки: АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 11 160,00 гривень, пов`язані з розглядом справи.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: