Справа № 459/3222/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 22-ц/811/2620/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року в складі судді Мельникович М.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворювання, -

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 60 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 06.08.1973 до 02.01.1999 року працював на шахтах ДП «Львіввугілля» у підземних умовах. З 02.01.1999 звільнений з роботи по ст. 38 КЗпП України (вихід на пенсію). Зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 24 роки 11 місяців. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою. 26.03.2003 позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25%, внаслідок професійного захворювання, 13.05.2004 ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності безтерміново: з них 15 % від 04.03.2004 зараховано з 04.03.2004, 25% від 14.02.2003 встановлені 26.03.2003, через це він неодноразово знаходився на амбулаторному та стаціонарному лікуванні.

Вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної школи у виді фізичних та душевних страждань. Позивач частково втратив працездатність та відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, біль в грудній клітці, загальна слабкість та інше. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей, і позивач знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Також професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні обставини, а тому викликають значні моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє. Враховуючи вищенаведене позивач просив позов задовольнити та стягнути на його користь завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 60000 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 302,67 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суд дійшов правильного висновку, що втрата професійної працездатності спричиняє моральні страждання та що її відшкодування здійснюється за рахунок відповідача, однак вважає, що визначений судом розмір у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. не відповідає глибині моральних страждань, вимогам розумності та справедливості.

Беручи до уваги встановлені судом обставини справи, характер отриманого професійного захворювання, ступінь втрати професійної працездатності, обсяг фізичних і моральних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, наслідків професійного захворювання, моральну шкоду оцінює в розмірі 60 000 грн.

Просить змінити рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року, стягнувши 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що позивачем невірно визначено належного відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

Звертає увагу, що З 01.01.2015 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 №77-VIIІ, яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 №1105-XIV, викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно із п.1 ч.2 ст. 10 Закону №1105 Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом. Серед переліку страхових виплат, передбачених ч.7 ст.36 Закону №1105, відсутня страхова виплата на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілих від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Отже, з врахуванням наведеного, відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 і на момент подання позову до суду не є обов`язком для скаржника.

Враховуючи той факт, що позивач отримав професійні захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, тому така має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечні умови праці на підставі ст. 1167 ФЦК України та ст. 2371 КЗпП України.

З позовом до скаржника про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, позивач звернувся 11.10.2021. З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 (у редакції чинні з 01.01.2015). Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування Фондом, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Також апелянт зазначає, що з 01.01.2006 Фонд соціального страхування не є суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди потерпілих від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Таким суб`єктом з 01.01.2006 є роботодавець.

Зауважує, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2003-2004 роках. Жодних медичних документів, які б підтверджували перенесені стрес, депресію, які зазнав позивач внаслідок моральних страждань у результаті професійних захворювань позивачем не надано. Позивачу встановлено вперше стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням «силікоз» висновком Обласної МСЕК №3 від 26.03.2003 та вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності висновком Обласної МСЕК №3 від 13.05.2004 у зв`язку з професійним захворюванням «двобічна сенсоневральна приглухуватість», проте позивач фактично звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди через 18 років після встановлення йому вперше відсотків втрати працездатності у зв`язку з професійним захворюванням. За такий проміжок часу у позивача виникли ускладнення та погіршення стану здоров`я, що підтверджується медичними документами, поданими позивачем до позовної заяви.

На момент звернення до суду позивачу виповнилось 73 років, а на дату встановлення МСЕК вперше та безтерміново стійкої втрати працездатності у зв`язку з професійним захворюванням позивач вже перебував на пенсії за віком як працівник, зайнятий на підземних і відкритих гірничих роботах. Після звільнення 02.01.1999 з роботи за власним бажанням, позивач продовжував працювати по інших професіях, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Зауважує, що позивач не визнаний особою з інвалідністю внаслідок професійних захворювань, він лише частково втративши професійну працездатність, але не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливості працювати після встановлення стійкої втрати працездатності, що і ним було зроблено, адже йому у зв`язку з професійним захворюванням лише протипоказана робота в підземних умовах, а саме в умовах пилу.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області відмовити повністю.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та ОСОБА_1 до задоволення не підлягають з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що з 06.08.1973 до 02.01.1999 позивач працював у ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» на підземних роботах у шкідливих умовах, що підтверджується копією з трудової книжки (а. с. 6-7).

У період з 26.08.2004 по 30.09.2009 позивач працював слюсарем ремонтником у ДВАТ «Шахта «Надія», що підтверджується копією з трудової книжки (а. с. 6-7).

14.03.2003 комісія шахти «Зарічна» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що складено акт розслідування професійного хронічного захворювання №17, по формі П-4, згідно якого встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок роботи в шкідливих умовах на протязі 24 років 11 місяців на шахті «Зарічна» по професіях: гірник підземний 2 р. 6 міс., електрослюсар 14 р. 9 міс., машиніст гірничих виїмкових машин 7 р. 7 міс.; праця в умовах високої запиленості повітря робочої зони; у зв`язку із тривалою експлуатацією та недосконалістю технічного стану гірничого обладнання, чим не забезпечено нормальних гранично - допустимих концентрацій пилу робочої зони, внаслідок чого технічно досяжні рівні перевищували ГДК (а.с. 9-10).

Згідно із актом розслідування професійного хронічного захворювання №19, складеним комісією шахти «Зарічна» 13.04.2004 відносно працівника ОСОБА_1 , професійне захворювання виникло внаслідок роботи в шкідливих умовах на протязі 24 років 11 місяців на Шахті «Зарічна» по професіях: гірник підземний 2 р. 6 міс., електрослюсар -14 р. 9 міс., МГВМ 7 р. 7 міс.; виконання робіт в умовах перевищення допустимого рівня шуму робочої зони; в зв`язку із недосконалістю технічного стану гірничого обладнання не забезпечено нормальних гранично допустимих норм (а. с. 11-12).

Відповідно до виписки з акту огляду МОЗ Обласної МСЕК №3, серія ЛВА -2, №007810 від 26.03.2003 позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, а саме 25% втрати професійної працездатності безтерміново від 26.03.2003 (а. с. 30).

Із довідки МОЗ Обласної МСЕК №3, серія ЛВА -2, №008534 від 13.05.2004 вбачається, що позивачу безтерміново встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, а саме 40% втрати професійної працездатності: з них 15 % від 04.03.2004 зараховано з 04.03.2004, 25% від 14.02.2003 встановлені 26.03.2003 (а. с. 8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», в редакції, що діяла на час встановлення ОСОБА_1 втрати професійної працездатності, яка передбачає відшкодування Фондом моральної шкоди за наявності факту її спричинення.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійних захворюванням, у разі настання зазначеного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язував з настанням страхового випадку.

Встановивши, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою 25 % професійної працездатності, яка пов`язана з професійним захворюванням, отриманим у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, виникло у позивача вперше у 2003 році, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з втратою професійної працездатності встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Висновок суду про відшкодування позивачу з боку відповідача моральної шкоди відповідає Рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп2004р. відповідно до якого, громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди.

За висновками суду ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-9/2004 р.).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , у зв`язку тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, не передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілим за рахунок Фонду, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 п. 11.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з яким виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08 жовтня 2008 року№ 20-рп/2008 зазначив, що право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Отже, в контексті рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, під час дії якої позивачеві завдано моральну шкоду у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16 (провадження№ 14-463цс18), у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача 14.02.2003, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», в редакції станом на лютий 2003 року, за умовами якого обов`язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров`я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відшкодування моральної шкоди Фондом не передбачено законодавством, чинним на час ухвалення рішення, є безпідставними.

Доводи відповідача про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1).

Разом з тим, Закон, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від встановлення факту стійкої втрати працездатності лише на підставі висновку МСЕК, відсутній. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я, суд не має встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Отже, наявність у МСЕК зазначеного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

При цьому апеляційний суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у справі №210/5258/16-ц від 05.12.2018 , яка містить висновок, що Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди не мали встановлювати належність або неналежність виконання МСЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди.

Необґрунтованими вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги відповідача щодо розміру моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом з урахування роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи, зокрема на ДВАТ Шахта «Зарічна» у шкідливих умовах протягом тривалого часу, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності у розмірі спочатку 25%, а в подальшому 40% без встановлення групи інвалідності.

Доводи відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування беззаперечно доводять наявність моральної шкоди.

У даній справі про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановивши факт завдання моральної шкоди, суд ретельно підійшов до того, аби присуджена ним сума відшкодування була співмірною цій шкоді.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання та тривалість його роботи у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 25%, а в подальшому 40% безстроково, без встановлення групи інвалідності, що свідчить про відсутність можливості відновлення попереднього стану здоров`я, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Розмір відшкодування моральної шкоди у 20 000,00 грн. не є завищеним та заниженим, є розумним, виваженим і справедливим у даній ситуації.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про заниженість розміру моральної шкоди.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому вони задоволенню не підлягають, як необґрунтовані.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційні скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Червноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Червноградського міського суду Львівської області від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий А.В.Ніткевич

Судді: С.М.Бойко

С.М. Копняк