Справа № 932/7051/22
Провадження № 2/932/2274/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Киричок Л.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про стягнення коштів на відшкодування витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про стягнення коштів на відшкодування витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу, в якому зазначив, що він є споживачем природного газу та послуг, які надає відповідач (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), щомісячно сплачує рахунки за спожитий газ. 10.11.2017 року він уклав договір на виконання робіт по встановленню побутового газового лічильника з підрядною організацією ТОВ «Консалтер», яка встановила та опломбувала 04.01.2018 року прилад обліку природного газу САМГАЗ RS/2001-2 (Р) за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту прийому-здачі виконаних робіт вартість встановлення лічильника складає 4249,33 гривень. У вересні 2018 року він звернувся з заявою до ПАТ «Дніпрогаз» щодо компенсації витрат на встановлення індивідуального лічильника газу. У відповіді ПАТ «Дніпрогаз» від 09.10.2018 року зазначено, що у Товариства відсутня можливість здійснити компенсацію витрату зв`язку з відсутністю порядку та розміру компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу. Вважає такі дії незаконними, тому просить суд визнати відмову відповідача щодо неможливості здійснити компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу такою, що суперечить вимогам частини 2 статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»; стягнути з АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» на користь позивача суму коштів на відшкодування витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу у розмірі 4249,33 гривень та судовий збір 992,40 гривень.

До судового розгляду позивачем подано заяву про зміну предмету позову від 01.02.2023 року, в якій позивач просить суд зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» компенсувати на користь позивача суму витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу у розмірі 4249,33 гривень у строк протягом 12 місяців з дати набрання законної сили судовим рішенням.

В судове засідання позивач не з`явився, надав письмову заяву про розгляд позову за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, про дату та місце судового розгляду, надав відзив на позов, в якому позов не визнав, в задоволенні просив відмовити з огляду на те, що на час встановлення індивідуального лічильника в квартирі АДРЕСА_2 , редакція статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку газу» не передбачала права споживача на самостійне встановлення лічильників газу з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які сплачуються споживачем за тарифом на розподіл природного газу, редакція, на яку посилається позивач, набула чинності 20.01.2018 року після того, як він встановив прилад обліку в квартирі. Наразі відсутній діючий регуляторний акт, яким визначений порядок та розмірі компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу фізичних осіб (населення), затверджений постановою Кабінету Міністрів України. Окрім того, регламентуючи право фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, на відповідну компенсацію протягом 12 місяців, положення абз. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не встановлюють, з якого саме моменту починаються 12 місяців. Такий період не може починатися раніше моменту затвердження КМУ Порядку та розмірів компенсації витрат. Згідно з практикою Верховного суду (справа № 445/520/17), витрати споживача, пов`язані з придбанням та встановленням газового лічильника, мають бути компенсовані за рахунок коштів, які ним сплачуються за тарифом на розподіл природного газу, а не у спосіб, який обрав позивач, шляхом стягнення витрат.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з огляду на таке:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , він є споживачем природного газу та послуг, які надає відповідач (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), щомісячно сплачує рахунки за спожитий газ.

10.11.2017 року позивач уклав договір на виконання робіт по встановленню побутового газового лічильника з підрядною організацією ТОВ «Консалтер», яка встановила та опломбувала 04.01.2018 року прилад обліку природного газу САМГАЗ RS/2001-2 (Р) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту прийому-здачі виконаних робіт та рахунку № 1151-Днепр від 10.11.2017 року вбачається, що вартість встановлення лічильника складає 4249,33 гривень.

У вересні 2018 року позивач звернувся з заявою до ПАТ «Дніпрогаз» щодо компенсації витрат на встановлення індивідуального лічильника газу. У відповіді ПАТ «Дніпрогаз» від 09.10.2018 року зазначено, що у Товариства відсутня можливість здійснити компенсацію витрату зв`язку з відсутністю порядку та розміру компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу.

Аналогічну відповідь від відповідача позивач отримав на своє звернення 28.12.2021 року.

Сторони не оспорюють факт введення газового лічильника за адресою: АДРЕСА_1 , в експлуатацію.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) оператор газорозподільної системи (далі - оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 №259-р Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу, газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту а пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно з Законом від 21 грудня 2017 року, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року).

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2011 №150 Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Якщо споживач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу забезпечити встановлення лічильників газу.

Зміст ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання.

Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові №14-347цс18 від 07.11.2018 (справа № 214/2435/17).

Законом України Про внесення змін до Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу від 21.12.2017, який набрав законної сили 20.01.2018, було внесено зміни до статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та доповнено її частиною другої, згідно з якою побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.

За таких обставин, згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» витрати споживача, пов`язані з придбанням та встановлення газового лічильника, мають бути компенсовані за рахунок коштів, які ним сплачуються за тарифом на розподіл природного газу, а не у спосіб, який обрав первісно позивач (стягнення витрат), тобто не шляхом стягнення з відповідача на його користь вартості газового лічильника.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №445/520/17.

Щодо зміни предмету позову на вимогу зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» компенсувати на користь позивача суму витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу у розмірі 4249,33 гривень у строк протягом 12 місяців з дати набрання законної сили судовим рішенням суд зазначає таке:

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 3 Закону № 3533-VI порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На момент ухвалення рішення відсутній діючий регуляторний акт, яким визначений порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) затверджений постановою Кабінету Міністрів України.

Відшкодування Операторам ГРМ компенсації витрат на встановлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України на підставі прийнятого Міністерством енергетики та вугільної промисловості України рішення, оформленого розпорядчим актом, після перевірки наданих Оператором ГРМ розрахунків та техніко-економічного обгрунтування.

Разом із тим, відшкодування побутовому споживачу матеріальних витрат у сумі, що дорівнює 100% від суми витрат побутового споживача на придбання та встановлення індивідуального лічильника, але не більше суми, що дорівнює 100% кошторису витрат на встановлення індивідуального лічильника природного газу відповідного типорозміру, затверджених НКРЕКП Оператору ГРМ, на території якого побутовим споживачем встановлено лічильник газу.

Тобто здійснення оснащення лічильниками газу населення виключно за рахунок Оператора ГРМ не є обов`язковим, а компенсація витрат на встановлення лічильників газу побутовим споживачам має відбуватися не за рахунок коштів Оператора ГРМ, а за рахунок коштів Державного бюджету України та при фактичному перерахуванні суми відшкодування на поточний рахунок Оператора ГРМ.

Положення абз. 3 ч. 2 ст. 3 Закону № 3533-VI щодо здійснення компенсації споживачам природного газу - фізичним особам (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року протягом 12 місяців не зазначають, з якого саме моменту починаються 12 місяців, оскільки очевидним є те, що такий період не може починатися раніше моменту затвердження Кабінетом Міністрів України Порядку і розмірів компенсації витрат.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, у зв`язку з відсутністю врегульованого законодавством порядку компенсацї витрат на встановлення газових лічильників, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про стягнення коштів на відшкодування витрат по встановленню індивідуального приладу обліку природного газу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 16 березня 2023 року.

Суддя О.С. Овчиннікова