Справа № 466/6257/21 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2804/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року у справі за первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача щодо визнання договору приєднання недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю Мазченко В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказував, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Стверджував, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 станом на 16 червня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 10 884,16 грн. за кредитним договором №б/н від 10 лютого 2014 року, яка складається з наступного: 9 809,86 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 074,30 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Зазначав, що остання ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду.

Просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 10 лютого 2014 року у розмірі 10 884,16 грн. та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2 270,00 грн.

У серпні 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача щодо визнання договору приєднання недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_1 10 лютого 2014р. підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 14 100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк»», затверджених наказом РП-2019-256 від 01 березня 2019 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг, який відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України є договором приєднання.

Вказував, що правовідносини, які виникають із договору приєднання, за суттю є зобов`язаннями, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язань (ст. 524 ЦК України).

Зазначав, що договір приєднання грубо порушує чинне законодавство та права ОСОБА_1 як споживача, що є підставою для визнання його недійсним.

Стверджував, що на момент підписання анкети - заяви від 10 лютого 2014 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «ПриваБанк», тобто договору приєднання, банк не надав ОСОБА_1 інформацію про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку та своїми діями банк ввів ОСОБА_1 в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто застосував нечесну підприємницьку практику, а також включив у договір несправедливі умови.

На думку представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вказаний правочин порушує принцип рівності сторін договору та те, що не було дотримано форми правочину, не надано відповідачу достовірної інформації про правочин, в тому числі щодо строку повернення кредиту, графіка погашення кредиту, відсутні відомості сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом тощо,

Просив визнати недійсним договір приєднання, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого 2014 року.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року первісний позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження - м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором від 10.02.2014 року в розмірі 10884,16 грн. (десять тисяч вісімсот вісімдесят чотири грн. 16 коп.) та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят грн. 00 коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача щодо визнання договору приєднання недійсним відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що на момент пред`явлення позову AT КБ «ПриватБанк» вона повністю погасила заборгованість по кредиту, Претензії банку в сумі 10884,16 грн. є безпідставними і надуманими, не охоплюється поняттям загальної позовної давності тривалістю у три роки, згідно вимог ст. 257 ЦК України, зокрема в частині заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 809, 86 грн., а в частині нарахування неустойки в сумі 1 074,30 грн., які не охоплюється поняттям спеціальної позовної давності тривалістю в один рік, згідно вимог ст. 258 ЦК України.

Вказує, що позову AT КБ «ПриватБанк» не надав їй інформацію про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, на момент підписання анкети - заяви від 10 лютого 2014 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в AT КБ «ПриватБанк» і своїми діями ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто застосував нечесну підприємницьку практику та включив у договір несправедливі умови.

Також звертає увагу суду, що розмір пені, нарахований банком, в 4 рази перевищує розмір основного зобов`язання.

Стверджує, що Банк неправомірно, в односторонньому порядку без повідомлення позичальника ОСОБА_1 підвищив процентну ставку, що вважаю незаконним, а умови і правила надання банківських послуг в AT КБ «ПРИВАТБАНК» нікчемними.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 10 лютого 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 погодилася з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що остання ознайомилася та погодилася з такими умовами та тарифами банку.

До кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» надав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями частин 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються АТ КБ «ПриватБанк», відтак такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до розрахунків, наданих АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним 10 лютого 2014р., заборгованість станом на 16 червня 2021 становить 10 884,16 грн., з яких: 9 809,86 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 074,30 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Без наданих АТ КБ «ПриватБанк» підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказане узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

При цьому, зважаючи на те, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, у добровільному порядку ухилялася від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором від 10 лютого 2014 року у розмірі 10 884,16 грн., з яких: 9 809,86 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 074,30 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи наведене, беручи до уваги розрахунок суми позову, представлений позивачем, з огляду на встановлені обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про підставність первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача щодо визнання договору приєднання недійсним, необхідно зазначити наступне.

Як було встановлено судом, 10 лютого 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів.

Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Також встановлено, що ОСОБА_1 послуги банку отримує з 2014 року, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, та отримуючи регулярно кредитні та дебітові платіжні картки, користуючись послугами та коштами банку, які знаходяться на рахунках, що не заперечується позивачем за зустрічним позовом та випливає з зустрічної позовної заяви.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 була додатково ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить підписаний відповідачем «Паспорт споживчого кредиту».

Отже, як у заяві від 10 лютого 2014 року так і «Паспорт споживчого кредиту» містить застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

АТ КБ "ПриватБанк", керуючись законодавством України, публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого розміщує на сайті ПриватБанку за адресою: https://privatbank.ua/terms Умови та правила надання банківських послуг. Активація ОСОБА_1 карток та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Крім того, ОСОБА_1 надалі користується послугами відповідача АТ КБ "ПриватБанк", здійснює розрахунки платіжними картками в Україні, оплачує комунальні послуги, отримує банківські послуги по їх обслуговуванні і кредитуванні рахунку, та сплачує за послуги згідно Тарифів, що підтверджується випискою, долученою до матеріалів справи та свідчить про визнання договірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року N9 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року N° 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику націнальних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України

Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоди споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-1341цс15.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, ОСОБА_1 була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку» та у «Паспорті споживчого кредиту».

Таким чином, спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти; відповідач надав їй документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; містить повну інформацію стосовно умов кредитування.

Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13).

Згідно зі ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить, що свобода договору включає не тільки вільний вияв волі сторін на вступ у договірні відносини, а й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів (плати за користування кредитом), у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція, що була висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15 та Верховним Судом у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 475/704/15-ц).

ОСОБА_1 , уклавши договір від 10 лютого 2014 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, добровільно і свідомо погодилася з його змістом, зокрема, з умовами, які визначають розмір плати за користування кредитом, механізмом її нарахування у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе за договором зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови кредитного договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомлювалася та погодилася з його умовами, та дійшов правильного висновку про відсутність спірному договорі несправедливих умов,

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.ст.256, 257 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобовязань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа № 6-14цс14 та 18.06.2014 року, справа №6-61цс 14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже, строк випущеної картки до останнього дня - 04.2024 року, в той же час АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 12 липня 2021 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Факт переривання позовної давності підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку клієнта банку, з яких вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала погашення кредитної заборгованості та відсотків.

Крім цього, за змістом укладеного між сторонами договору від 10 лютого 2014 року, умови якого зафіксовані у анкеті-заяві яка підписана ОСОБА_1 не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідно до ст. 264 ЦК України строк позовної давності не є пропущеним, а відтак заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності не може бути підставою для відмови у задоволенні первісного позову АТ «КБ «Приватбанк». Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанов від 4 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц та від 14 липня 2020 року по справі № 174/155/19-ц.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За вказаних обставин враховуючи те, що при підписанні спірного кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з його умовами, факт отримання кредитних коштів нею не заперечується, що свідчить про виконання з боку АТ «КБ «Приватбанк» зобов`язань по кредитному договору, обставин невідповідності положень кредитного договору вимогам законодавства встановлено не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору №б/н від 10 лютого 2014 року .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.