Справа № 639/3749/22
Провадження № 2/639/357/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

секретар судового засідання Пивоварова Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Бережного Г.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Сметаніна Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 639/3749/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням, виселення,

установив:

Позивач ОСОБА_3 22.11.2022 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідача з даного домоволодіння; стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.04.2018, зареєстрованому в реєстрі р. № 3-269 , належить на праві власності 24/40 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона і зареєстрована. Син позивача ОСОБА_2 з липня 2022 року разом із своєю громадянською дружиною без дозволу позивача, як власника майна, вселився у вказаний будинок, змінили замки на вхідних дверях та перешкоджають позивачу в доступі до вказаного домоволодіння, користуватися та розпоряджатися ним. У будинку залишилися належні позивачу особисті речі та майно, на неодноразові прохання звільнити домоволодіння, ОСОБА_2 разом із співмешканкою відповідають відмовою . Звернення позивача до правоохоронних органів у зв`язку з порушенням відповідачем її прав, виявилися безрезультатними.

В зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням шляхом виселення відповідача.

25.11.2022 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с.28-29).

У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 03.01.2023, відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність позивачем своїх вимог щодо вчинення ним перешкод у користуванні належним позивачу домоволодінням. Відповідач вказав, що він проживає у спірній будівлі тривалий час, заселився у будинок з дозволу матері позивача у справі в 2005 році, а не з липня 2022 року, як зазначила позивач. З 09.06.2021 у вказаному будинку він проживав разом з цивільною дружиною ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5 . 24.06.2022 між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька ОСОБА_6 . Дійсно, у вересні 2022 року ним проведено заміну замка вхідних дверей, оскільки той вийшов з ладу, та він неодноразово пропонував матері отримати комплект ключів від нового замку, однак остання відмовлялась їх отримувати. На думку відповідача, його матері не подобається його дружина, що є причиною конфлікту між ним та його матір`ю. Спірне житло є постійним місцем проживання відповідача та його родини, іншого житла, крім цього він та його дружина не мають. Комунальні послуги за спірне житло ним сплачуються частково (а.с.48-58).

09.01.2023 судом, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалами суду долучено до матеріалів справи відзив відповідача з доданими до нього документами та задоволено клопотання представника позивача адвоката Бережного Г.В. від 09.01.2023 про долучення письмових доказів (а.с.79-84).

Сторона позивача своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалась.

15.03.2023 суд, не входячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про часткове задоволення клопотання представника позивача адвоката Бережного Г.В. від 21.02.2023 та долучив до матеріалів справи довідку про результати розгляду матеріалу ЖЕО № 8775 від 09.09.2022, копію техпаспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2018, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 , завірену копію паспорта позивача. На підставі частин 8,9 статті 83 ЦПК України у задоволенні клопотання в іншій частині відмовлено, оскільки суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що право власності на 24/40 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 вона набула у спадщину після смерті батьків, які померли у 2017 році. Оформивши право власності на спадкове майно, позивач зареєструвала своє місце проживання у будинку 16.02.2022. Відповідач є її сином, він проживав у вказаному будинку з дозволу її батьків. З 09.06.2021 у належному їй будинку також почала проживати співмешканка відповідача ОСОБА_4 , з якою відповідач у серпні 2022 року уклав шлюб, та дозволу на їх спільне проживання у вказаному будинку позивач не надавала. Оскільки набутий нею будинок необхідний для її проживання, позивач неодноразово вимагала відповідача звільнити приміщення. Будь-яких правових підстав вселення відповідача в будинок не існує. Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , яка є приватизованою та відповідач є співвласником даної квартири, про що йому безумовно відомо. Позивач намагалася вселитися у належний їй будинок, але відповідач зі своєю родиною чинять перешкоди позивачу у користуванні власністю, не надає їй доступу у вказане житло. У серпні 2022 року відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі від яких не надав їй, та повідомив, що не бажає, щоб вона заходила в будинок. Позивач несе витрати з утримання належного їй будинку, у спірному житловому приміщенні залишились особисті її речі та майно. В кінцевому результаті з метою захисту свого порушеного права позивач у вересні 2022 року зверталась із заявою до відділу поліції щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Пред`являючи позов до відповідача про усунення перешкод та виселення, вона має мету на виселення відповідача разом з усіма проживаючими з ним особами з вказаного приміщення. Позивач вважала, що нею вичерпано всі шляхи досудового врегулювання спору та іншого захисту її порушеного права, як звернення до суду не існує.

Представник позивача адвокат Бережний Г.В. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, зазначивши, що з метою захисту свого порушеного права позивач вперше звернулась до поліції 20.09.2022, а потім ще два рази зверталась до поліції та прокуратури. На даний час за вказаними подіями порушено кримінальну справу, яка перебуває на стадії досудового розслідування.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав , зазначивши, що у спірному будинку він проживає з 2005 року з дозволу своїх діда та баби, за комунальні послуги по вказаному будинку сплачував частково з 2018 року. На теперішній час у будинку разом з ним проживають його дружина ОСОБА_4 , її син від першого шлюбу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільна дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2022 року він дійсно змінив замки на вхідних дверях у будинку, ключів матері не надавав, оскільки в нього був лише один ключ. На теперішній час він знову змінив на дверях замок, ключі від якого, на думку відповідача, позивач має, про що позивача не повідомляв, оскільки вони не спілкуються. Відповідач визнав, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , яка є приватизованою , проте у вказаній квартирі не проживає, оскільки там проживають інші особи, між якими вже склався порядок користування житловим приміщенням.

Представник відповідача адвокат Сметанін Д.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (ст. 5 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (статті 12 і 81 ЦПК України);

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (стаття 77 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України).

В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 24/40 часток житлового будинку з надвірними будівлями літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.04.2018 державним нотаріусом П`ятої ХДНК Волохіною О.В., р. № 3-269, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.04.2018, копією технічного паспорту (а.с.8-11).

Право власності на вказане спадкове майно позивач набула після смерті її батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зареєструвала право власності у встановленому законом порядку 13.04.2018.

Як вказала позивач та підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.11.2022, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 16.02.2022 (а.с.26).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 27.07.2001, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 25.11.2022 (а.с.27).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами по справі, відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 , їх спільною дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дитиною дружини від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації фактично проживають у належній позивачу ОСОБА_1 на праві власності 24/100 частинах житлового будинку АДРЕСА_4 , що складає окремий об`єкт нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні не зареєстрований та не був зареєстрованим, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 27.07.2001, та 1/6 частина вказаної квартири належить відповідачу на праві власності.

Отже, суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не має іншого, ніж спірне, житла.

Сторони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом, отже за положеннями ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, відповідач не є членом сім`ї позивача.

Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами у справі, відповідач вселився до спірного приміщення зі згоди попередніх власників будинку, договір найму на вказане житло з позивачем не укладав. Позивач заперечує проти проживання відповідача та інших осіб у належному їй на праві власності будинку .

Надані стороною позивача докази свідчать про сплату позивачем у січні, лютому, березні 2021 року, у серпні, вересні, грудні 2022 року, за комунальні послуги з електропостачання, водопостачання, газопостачання, що нараховувались на адресу: АДРЕСА_1 (а.с.62-65, 68-74).

20.09.2022 позивач звернулась із заявою до директора Комплексу «Харківводопостачання», в якій просила перекрити водопостачання у колодязі по АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що даною послугою не користується, що підтверджується копією заяви (а.с.66).

Згідно копії Акту КП «Харківводоканал» Комплекс «Харківводопостачання» від 23.09.2022, водопостачання по АДРЕСА_1 22.09.2022 відключено (а.с.67).

На підтвердження часткової оплати за комунальні послуги, що нараховувались на адресу: АДРЕСА_1 відповідачем надані наступні копії квитанцій: про сплату 30.12.2022 за вивезення побутових відходів за жовтень 2022 року у розмірі 118,00 грн ОСОБА_11 ; про сплату 30.12.2022 за електроенергію 500,00 грн ОСОБА_2 ; про сплату 30.12.2022 ОСОБА_2 за водопостачання за серпень 2022 року у розмірі 362,00 грн; про сплату 06.09.2022 ОСОБА_1 за електроенергію за серпень 2022 року у розмірі 3000,00 грн (а.с.54-57).

Отже, надані відповідачем докази свідчать про часткову сплату ним лише 30.12.2022 за комунальні послуги, що нараховувались на спірне житлове приміщення, тобто після звернення позивача з позовом до суду та отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження разом з позовом і документами до нього. З наданої відповідачем копії квитанції про сплату за комунальні послуги 06.09.2022 вбачається, що платником є ОСОБА_1 , а не відповідач; а відповідно до копії квитанції про сплату 30.12.2022 за вивезення побутових відходів, платником є ОСОБА_11 .

Таким чином, надані відповідачем докази не свідчать про постійне, тривале та повне утримання відповідачем спірного майна.

З метою усунення порушення її права користування власністю позивач ОСОБА_1 09.09.2022 зверталась до поліції, що підтверджується копією довідки Відділу поліції № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 20.09.2022, з якої вбачається, що 09.09.2022 до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 з проханням вжити заходи до її сина ОСОБА_2 та його родини, які не впускають її до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована. В телефонній розмові з ОСОБА_2 останній пояснив, що у зв`язку з тим, що замок в домоволодінні зламався, він замінив його на новий; проживанню за вказаною адресою його матері ОСОБА_3 він не заперечує та надасть їй новий ключ від будинку. Подальший розгляду матеріалу припинено (а.с.12).

Однак, у судовому засіданні відповідач визнав, що після заміни замка в будинку ключ позивачеві не надав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Аналогічні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження N 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18).

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19, провадження №61-366св20.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, зроблено висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 523/4591/16-ц та у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 127/33179/19.

Як зазначено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) та у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 (провадження № 61-12320св22).

Доводи позивача про вчинення відповідачем їй перешкод у користуванні належним їй на праві власності будинком доведені та підтверджуються зазначеними вище доказами, поясненнями сторін. Суд дійшов до висновку, що своїми діями відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, проживання відповідача у спірному будинку порушує права позивача як власника, на мирне володіння користування та розпорядженням своїм майном, спільне проживання позивача та відповідача не є можливим з урахуванням наявного конфлікту, що склався між сторонами, тому, звернувшись до суду з позовом про виселення відповідача, позивач довела співмірність його виселення відповідній меті, що виключає можливість порушення статті 8 Конвенції при розгляді даної справи.

Як зазначено у постанові Верховного суду від 08.02.2023 у справі № 405/3993/17, реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом.

Крім того, житло у якому зареєстрований відповідач, належить йому на праві спільної сумісної власності, та відповідач не є тією особою, що може стати безхатченком.

Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення відповідача ґрунтується на наведених нормах закону, переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - захист права власності на спірне майно позивачів. Отже виселення відповідача із спірного будинку не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи наведене суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Стороною позивача наданий попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, за яким: за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн; банківську комісію на перерахування судового збору. При складанні позовної заяви витрачено час: аналіз судової практики з аналогічних питань, аналогічних справ 4 год., складання тексту позовної заяви та додатків 4 год., на технічну підготовку позовної заяви та додатків (роздрукування та ксерокопіювання) 2 год. Загалом витрачено на підготовку до справи 10 год. У зв`язку з даною підготовкою на підставі ч. 2 ст. 138 ЦПК України компенсація за відрив від звичайних занять складає 396,60 грн за 6 годин (а.с.6-7).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн (а.с.4).

Згідно з частинами 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Вимога про стягнення банківської комісії не підлягає задоволенню, оскільки банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 523/12032/18.

Відповідно до частин 2,3 ст. 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27 квітня 2006 року передбачено, що компенсація за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду. Граничний розмір обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

При цьому відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду. Водночас сторона, яка заявляє до відшкодування ці витрати, зобов`язана довести належними та допустимими доказами обґрунтованість цих витрат, зокрема їх розмір.

Якщо сторона, на користь якої постановлено рішення не працює і не має самостійного доходу, вона має право одержати компенсацію за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Проте, зазначені представником позивача витрати з аналізу судової практики з аналогічних питань, аналогічних справ 4 год., складання тексту позовної заяви та додатків 4 год., на технічну підготовку позовної заяви та додатків (роздрукування та ксерокопіювання) 2 год. відносяться до витрат на правничу допомогу, та не пов`язані з явкою позивача та її представника до суду.

Крім того, стороною позивача не надано відповідних доказів того, що позивач працевлаштована, отримує заробітну плату чи інший дохід, не представила суду доказів, які підтверджують її середньомісячний заробіток, на надала доказів того, якими є її звичайні зайняття.

В силу відсутності в матеріалах справи будь-яких фактичних обґрунтувань, нормативних посилань та доказів на її підтвердження, відсутні підстави для відшкодування компенсації за відрив від звичайних занять.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 272, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, ст. 311, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні домоволодінням, виселення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 17.03.2023.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя Світлана ГАВРИЛЮК