Справа № 442/1535/22 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/2231/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Білана Петра Володимировича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року в складі судді Курус Р.І. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвської Ольги Віталіївни, про визнання недійсним договору дарування,-

встановив:

У березні 2022 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвська О.В. про визнання недійсним договору дарування.

Вимоги обґрунтовував тим, що 24.02.2020 уклав договір позики з відповідачем та надав у власність, а відповідач прийняв, на строк до 05 березня 2021, на умовах позики грошові кошти у гривнях, що відповідно до курсу Національного банку України на 2 лютого 2020 року склали 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів і становить 733500,00 грн. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув позику у визначений договором строк.

02.04.2021 звернувся до з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 839 094,00 грн.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 03.08.2021 у справі №457/414-21 стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 839094,00 грн. та 908,00 грн. судового збору. Стягнуно з ОСОБА_5 на користь держави 7482,94 грн. судового збору.

Рішення набрало законної сили 25.08.2021. Виконавчий лист видано 28.09.2021.

05.10.2021 старший державний виконавець Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Костишин Н.Р. відкрив виконавче провадження № 67012803 з виконання виконавчого листа у справі №457/414/21 від 28.09.2021.

У ході виконання встановлено, що боржник ОСОБА_5 на обліку в органах ДФС не перебуває, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня; в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби; в Державній прикордонній службі України відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону; у боржника відсутнє майно та доходи, на яке можна звернути стягнення.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №290542478 від 15.12.2021 відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (в подальшому ОСОБА_7 ) були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № 1/1-13 від 18.01.2005, виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради.

10.03.2020 (через два тижні після укладення договору позики від 24.02.2020) ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали договір про визначення часток у праві спільної власності, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого визначили частки у квартирі АДРЕСА_2 за кожним з них.

10.03.2020 ОСОБА_5 оформив договір дарування своєї частки квартири на матір ОСОБА_3 .

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №290542478 від 15.12.2021 року, відповідач ОСОБА_5 іншого житла не має.

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 25.04.2021 № 457/407/21, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 26.04.2001.

Зважаючи на фіктивність договору дарування, оскільки такий був свідомо укладений відповідачами з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника та спрямований на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, його вчинено без наміру створення правових наслідків, позивач просив визнати недійсним договір дарування від 10.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В, реєстр. №160 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51556712 від 11.03.2020.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір дарування від 10.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В, реєстр. №160.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51556712 від 11.03.2020, прийняте приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвською Ольгою Віталіївною про державну реєстрацію права власності на 1/3 ід. частину у квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2481 гривню понесених судових витрат.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_2 , вважає, що рішення має бути скасоване через неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 369/11268/16 зазначає, що перехід права власності на безоплатній основі іншій особі у вигляді дарунка не може вважатися фіктивним лише з підстав його безоплатності, оскільки як і більшість реальних договорів він вважається укладеним з моменту передання майна іншій стороні договору, а отже створює наслідки, що ним обумовлені.

При цьому, з посиланням на судову практику зазначає, який правочин є фіктивним та чим такий характеризується, тому судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права щодо фраудаторності правочинів.

Вважає, що в силу правової природи договору дарування, у якому ціна відсутня, це не може бути ознакою його фраудаторності, як і сам лише факт вчинення правочину протягом часу існування договірних зобов`язань.

Звертає увагу, що спірний договір дарування був укладений до настання часу повернення позики, до звернення позивача до суду з вимогою та до відкриття виконавчого провадження, тобто об`єктивних факторів, які підтверджували недобросовісність поведінки ОСОБА_5 , не існувало.

Суд проігнорував той факт, що станом на момент вчинення договору позики, між позивачем та відповідачем не було укладено договору застави чи іпотеки, а також не вживалося будь яких засобів забезпечення виконання зобов`язань, відтак станом на момент дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 не існувало обставин, які вказували б на те, що договір вчинено задля того, щоб приховати майно на яке може бути здійснено стягнення.

Зазначає, що якщо вважати, що відповідач 1 вже станом на 10 березня 2020 року не мав намір повертати кошти, ставиться під сумнів сам договір позики, оскільки стає підозрілою позиція позивача, який надає у розпорядження велику суму грошей, об`єктивно знаючи, що такі не будуть повернуті.

Вважає, що правові наслідки за договором настали, оскільки апелянт набувши майно самостійно здійснює оплату комунальних послуг та інші витрати на його утримання.

Зазначає, що ОСОБА_5 має право оскаржити рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 08 серпня 2021 року у справі № 457/414/21, оскільки таке ухвалено у заочній формі, при цьому суд першої інстанції поклав таке в основу оскаржуваного рішення, залишивши поза увагою те, що це рішення не є остаточним.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

03.10.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на судову практику та спірні правовідносини, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відчужуючи спірне майно, ОСОБА_5 був обізнаний про необхідність повернення значної суми боргу позивачу, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання взятого на себе зобов`язання, шляхом звернення стягнення на належне майно.

Також суд зазначив, що про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, свідчить те, що після відчуження квартири ОСОБА_5 залишається зареєстрованим за відповідною адресою, однак став неплатоспроможним (не працевлаштований).

Суд першої інстанції врахував правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 згідно якої правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, суд погодився з доводам позивача з приводу того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін, які є близькими родичами, під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання.

Іншими словами сторони правочину діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладено договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора позивача ОСОБА_4 і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Пи цьому, суд зазначив, що не підлягає задоволенню вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна: 1/3 ід. частину у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Разом з цим, суд задовольнив вимогу позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51556712 від 11.03.2020, прийняте приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвською Ольгою Віталіївною про державну реєстрацію права власності на 1/3 ід. частину у квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 .

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 10.03.2020 ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали договір про визначення часток у праві спільної власності, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого визначили частки у квартирі АДРЕСА_2 за кожним з них (а.с. 122).

Цього ж дня між відповідачами ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого ОСОБА_5 безоплатно передав у дар належну йому 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_3 (а.с. 110-111).

Довіреність, згідно якої ОСОБА_5 , уповноважив ОСОБА_8 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, не залежно від їхньої форми власності та підпорядкування та надав право, зокрема підписувати договори дарування, посвідчена 05.03.2020 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В. (а.с. 112).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.03.2020 відповідачці ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 123-124).

Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_4 просить про визнання недійсним спірного договору дарування, оскільки такий, на його думку, містить ознаки фраудаторного правочину, адже спрямований на уникнення виконання наявного у ОСОБА_5 зобов`язання із повернення позики, вважає дії відповідачів недобросовісними.

Відповідачка ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_9 позов заперечують через безпідставність такого, відношення відповідача ОСОБА_5 до заявлених вимог невідоме, оскільки відзив від останнього не надходив.

Зважючи на те, що рішення суду оскаржує тільки відповідачка ОСОБА_3 та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та слідуючи приписам ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Колегія суддів не заперечує того, що правові наслідки укладення оспорюваного правочину наступили, крім цього, погоджуючись із доводами апеляційної скарги, враховує те, що у силу правової природи договору дарування, такий є безвідплатним, тобто у такому дійсно завжди відсутні ціна чи інший обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, оскільки у протилежному випадку відповідний договір не є договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК України).

Відтак, колегія суддів жодним чином не заперечує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 369/11268/16 про те, що перехід права власності на безоплатній основі іншій особі у вигляді дарунка не може вважатися фіктивним лише з підстав його безоплатності.

Поряд з цим, власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16 зазначено, що особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Колегія суддів звертає увагу на те, що власне спірний договір дарування є одностороннім договором, оскільки за таким одна сторона (дарувальник) має лише обов`язок передати майно, а інша сторона (обдаровуваний) прийняти дарунок.

В свою чергу, Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до положень частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

З матеріалів справи вбачається, що 24.02.2020 між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів в еквіваленті 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 24 лютого 2020 року становило 733 500,00 (сімсот тридцять три п 'ятсот тисяч гривень) грн. (а.с. 13).

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

З матеріалів справи вбачається, що певні правовідносини між сторонами вже врегульовані судовими рішеннями, які набрали законної сили та перебувають на стадії виконавчого провадження.

Заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 03 серпня 2021 року у справі № 457/414-21 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 839094,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 908,00 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 7482,94 грн. судового збору.

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 25.08.2021 (а.с. 15-16).

Виконавчий лист видано 28.09.2021 (а.с.17).

Таким чином, безумовним є те, що на даний час має місце судове рішення, яке набрало законної сили та яким встановлено факт невиконання ОСОБА_5 своїх зобов`язань перед ОСОБА_4 за договором позики.

05.10.2021 старший державний виконавець Дрогобицького ВДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Костишин Н.Р. відкрив виконавче провадження № 67012803 з виконання виконавчого листа у справі № 457/414/21 від 28.09.2021.

У ході вчинення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_5 на обліку в органах ДФС не перебуває, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня, у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби, у Державній прикордонній службі України відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону, у боржника відсутнє майно та доходи, на яке можна звернути стягнення (а.с. 18-20).

22.10.2021 державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника (а.с. 21).

Поряд з цим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 290542478 від 15.12.2021 відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (у подальшому ОСОБА_7 ) були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № 1/1-13 від 18.01.2005, виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради (а.с. 22, 120-121).

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_5 , який є боржником у виконавчому провадженні № 67012803 з виконання виконавчого листа у справі №457/414/21 від 28.09.2021, свою частку у квартирі подарував своїй матері.

Іншими словами, з часу укладення спірного договору дарування від 10.03.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В. реєстр. № 160 у відповідача ОСОБА_5 відсутнє будь яке майно, яким би останній міг відповіди за свої зобов`язання чи за рахунок якого його кредитори моглиб задовольнити свої вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що на час відчуження належного йому майна, відповідач ОСОБА_5 був обізнаний про необхідність повернення відповідної суми боргу ОСОБА_4 , тобто міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання взятого на себе зобов`язання, шляхом звернення стягнення на належне майно.

Зі слів відповідачки ОСОБА_3 суд першої інстанції встановив, що її син, укладаючи оспорюваний договір дарування, хотів уникнути поділу майна з дружиною, місце перебування сина їй не відоме, зв`язок обірваний.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_5 залишається зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 26).

Враховуючи наведене, наявні усі підстави для висновку про те, що сторони опорюваного правочину діяли недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладенням договору дарування порушуються майнові інтереси позивача ОСОБА_4 , як кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Таким чином, усі доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір дарування був укладений до настання часу повернення позики, звернення позивача до суду з вимогою та до відкриття виконавчого провадження, відсутність на момент вчинення договору позики, між позивачем та відповідачем договорів застави чи іпотеки чи можливості ОСОБА_5 оскаржити рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 08 серпня 2021 року у справі № 457/414/21, оскільки таке ухвалено у заочній форміта не остаточним, висновків суду не спростовують та є неспроможними, оскільки про протилежне не свідчать.

При цьому, доводи апеляційної скарги, якими представник ставить під сумнів сам договір позики, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такий не є предметом даного судового провадження.

Більше того, навіть припущення про можливі добросовісні дії відповідачів, жодним чином не можуть бути підтверджені, оскільки суду не надано будь яких доказів про те, що своє грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 виконав чи намагається у відповідний спосіб виконати.

Таким чином, вчинення оспорюваного правочину після виникнення грошових зобов`язань про які боржник чітко знав, дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору та свідчить про намір приховати майно.

Вирішуючи спір щодо недійсності оспорюваного у цій справі договору дарування, суд першої інстанції установивши усю повноту обставини спірних правовідносин, наявність боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед позивачем, що встановлено рішенням суду та доведеність належними та допустимими доказами існування умислу у діях відповідачів при укладенні оспорюваного договору, що свідчать про наявність ознак фраундаторного правочину, дійшов правильного висновку, що позов є підставний та обґрунтовано задовольнив відповідні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Білана Петра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк