№ 201/4766/22
провадження 2/201/152/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 і Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 липня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання батьківства та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що він, проживаючи разом з ОСОБА_3 з жовтня 2020 року, мав з нею сімейні відносини, не перебуваючи з останньою у шлюбі. 26 жовтня 2021 року від вищезазначених сімейних відносин у них - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - народився син: ОСОБА_4 . ОСОБА_4 , як сину ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прізвище, ім`я та по-батькові надавалось в порядку статті 135 Сімейного Кодексу України, так як ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

З 2018 року ОСОБА_3 припинила спільне проживання та не має сімейні стосунки з ОСОБА_2 і останній не є батьком спільної дитини позивача та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 128 Сімейного кодексу України передбачено що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Так як запис про батька дитини ОСОБА_4 здійсненний у Книзі реєстрації народжень відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, а позивач є справжнім батьком цієї дитини, він вважає за необхідне встановити батьківство та внести зміни до актового запису № 92498 від 23 грудня 2021 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказ, який не може бути поданий разом з поданням позовної заяви, це ДНК-тест на батьківство, позивач бажав пройти судово-медичну експертизу в рамках судового провадження на підставі клопотання позивача та з відповідної ухвали суду про призначення судово-медичної експертизи, для того щоб підтвердити факт визначення батьківства стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 . Така експертиза судом була призначена і проведена, згідно висновку № 2572 позивач може бути біологічним батьком ОСОБА_4 з вірогідністю 99.999%

Позивач завжди вважав вказану дитину своєю, піклувався про сина, утримує його, але оформити його батьківство спільною заявою відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати свої цивільні права та інтереси. Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Дніпра про внесення змін до вказаного актового запису, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач на теперішній час не заперечує проти позову, третя особа, мати дитини - підтримує позов. Позивач просив визнати його батьком дитини, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни в актовий запис № 2498 від 23 грудня 2021 року про народження ОСОБА_4 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », по батькові « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зазначивши батьком дитини - позивача ОСОБА_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник позовні вимоги не визнали, вважають позовні вимоги безпідставними, не заперечував (відповідач) проти розгляду справи за його відсутністю, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Треті особи ОСОБА_3 і представник третьої особи Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду не заперечували проти позовних вимог, ОСОБА_3 визнала позов повністю, і просили винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 , проживаючи разом з ОСОБА_3 з жовтня 2020 року, мав з нею фактичні сімейні відносини, не перебуваючи з останньою у шлюбі. 26 жовтня 2021 року від вищезазначених сімейних відносин у них - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - народився син, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

ОСОБА_4 , як сину ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прізвище, ім`я та по-батькові надавалось в порядку статті 135 Сімейного Кодексу України, так як ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

З 2018 року ОСОБА_3 припинила спільне проживання та не має сімейні стосунки з ОСОБА_2 і останній не є батьком спільної дитини позивача та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так як запис про батька дитини ОСОБА_4 здійсненний у Книзі реєстрації народжень відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, а позивач, як він стверджує, справжній батько вказаної дитини, він вважає за необхідне встановити батьківство та внести зміни до актового запису № 92498 від 23 грудня 2021 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до призначеної і проведеної судом генетичної експертизи надано висновок, згідно вказаного висновку № 2572 позивач може бути біологічним батьком ОСОБА_4 з вірогідністю 99.999%

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Останнє відоме місце проживання відповідача ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , а отже позовна заява подається до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Позивач звернувся з заявою до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Дніпра про внесення змін до вказаного актового запису, проте позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду. Відповідач на теперішній час не заперечує проти позову.

Позивач завжди вважав вказану дитину своєю, піклувався про сина, утримує його, але оформити його батьківство спільною заявою відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати свої цивільні права та інтереси. Вказані позивачем обставини підтверджуються документами, згодою відповідача і третьої особи: матері дитини, проте позивачу було запропоновано звернутися до суду. Фактично виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 , проживаючи разом з ОСОБА_3 з жовтня 2020 року, мав з нею фактичні сімейні відносини, не перебуваючи у шлюбі. 26 жовтня 2021 року від вищезазначених сімейних відносин у них - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - народився син, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

ОСОБА_4 , як сину ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прізвище, ім`я та по-батькові надавалось в порядку статті 135 Сімейного Кодексу України, так як ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

З 2018 року ОСОБА_3 припинила спільне проживання та не має сімейні стосунки з ОСОБА_2 і останній не є батьком спільної дитини позивача та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 128 Сімейного кодексу України передбачено що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визначення батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визначення батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Статтею 135 СК України встановлено, що при народженні дитини у матері, яка перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частини І статті 7 Конвенції про права дитини - дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Так як запис про батька дитини ОСОБА_4 здійсненний у Книзі реєстрації народжень відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, справжній батько дитини - ОСОБА_1 , він вважає за необхідне встановити батьківство та внести зміни до актового запису № 92498 від 23 грудня 2021 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 83 Цивільного процесуального кодексу України особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 303/2609/17 від 16 вересня 2020 року «Висновок судово-медичної молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визначення батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-яких інших доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.»

Аналогічна позиція висвітлена в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Калачова проти Росії від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05

Отже, доказ, який не може бути поданий разом з поданням позовної заяви, це ДНК-тест на батьківство, тому що, позивач ОСОБА_1 бажав пройти судово-медичну експертизу в рамках судового провадження на підставі клопотання позивача та з відповідної ухвали суду про призначення судово-медичної експертизи, для того щоб підтвердити факт визначення батьківства стосовно малолітньої дитини: ОСОБА_4 .

Така експертиза ухвалою суду від 07 жовтня 2022 року була призначена і проведена, згідно висновку № 2572 від 28 грудня 2022 року позивач може бути біологічним батьком ОСОБА_4 з вірогідністю 99.999%.

Згідно з ч. І ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у статті 16 ЦК України та статті 5 ЦПК України. Цей перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, шо встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч. 4, 5 і 6 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Третя особа ОСОБА_3 , мати вказаної дитини, не заперечує проти позову та викладених в ньому обставин і просить його задовольнити.

Відповідно до п. п. 2.13.1 п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження.

Згідно ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану).

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша ст. 49 Цивільного кодексу України. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть (ст. 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. І ст. 9 Закону).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч. 1 ст. 22 Закону).

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5.

Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Вказані позивачем обставини підтверджуються документами. В даному випадку він вважає за потрібне звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа. В позові спірні правовідносини пов`язані з відмовою третьої соби, відповідача внести зміни до актового запису про народження дитини.

Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, ЦК України та іншим законом, не є вичерпним (ч. З ст. 270 ЦК України). Вона звертається до суду для захисту права на забезпечення органом державної влади особистого немайнового права (ч. І ст. 273 ЦК України) на відображення достовірної інформації про правильне родове прізвище актовому записі, а не для оскарження відмови органу державної рєєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану, а вимога зобов`язати відповідача внести зміни до актових записів є похідною від встановлення неправильності такого запису рішенням суду, а отже спір у цій справі не має ознак публічно - правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/1 7 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 807/45/17.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача, його родичів, третіх осіб, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження позову, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги потім уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає доведеними зазначені позивачем обставини, а тому можливо позовну заяву задовольнити та визнати батьківство ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни в актовий запис № 2498 від 23 грудня 2021 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », по батькові « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зазначивши батьком дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України.

Таким чином позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 150, 180 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , батьком дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внести зміни в актовий запис № 2498 від 23 грудня 2021, складений Соборним районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) /зараз Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)/, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », по батькові « ОСОБА_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зазначивши батьком дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 27 березня 2023 року.

Суддя -