Провадження № 2/742/126/23
Єдиний унікальний № 742/2796/22
РІШЕННЯ
16 лютого 2023 року м.Прилуки Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Фетісової Н.В., за участю секретаря судового засідання Шептун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Зарічна Лариса Анатоліївна, до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно подружжя,
20 жовтня 2022 року представником позивача подано до суду позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно подружжя.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2022 року позовну заяву було залишено без руху для усунення наявних у ній недоліків, які позивачем усунено у строк, встановлений судом (а.с.13, зворот).
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке відкладено до 30 січня 2023 року (а.с.30, зворот).
30 січня 2023 року ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16 лютого 2023 року.
Позивач та її представник адвокат Зарічна Л.А. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. При цьому позивач вказала, що спірний будинок придбали разом з відповідачем у шлюбі за рахунок спільних коштів, працювала вчителем та утримували господарство, разом збирали на житло. Навіть після розлучення ще деякий час спілкувалися з відповідачем, навіть їздили разом на відпочинок. До літа 2022 року жодних перешкод щодо користування вказаним майном, після розлучення, у сторін не виникало і питання про його розподіл подружжям не піднімалося. Спір виник після того як відповідач звернувся до суду з позов про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Що і змусило її звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.
Крім того, представник подав до суду заяву про подання доказів понесених у зв`язку з розглядом справи витрат в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України.
Відповідач в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Матвієнко В.М. в судовому засіданні категорично заперечив з приводу заявлених вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Вказав що жодних доказів з приводу придбання даного житла за спільні кошти позивач не надала, ще є лише її припущенням. Саме відповідач за свої власні кошти придбав спірний житловий будинок, після розлучення позивач забрала свої речі та жодних претензій на будинок не заявляла, комунальні платежі не сплачувала. Вказав, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки саме з 2017 року, після розлучення почався відлік строку звернення до суду з відповідним позовом, який позивач відповідно пропустила, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача про визнання права власності на майно.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 29 листопада 2011 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 листопада 2011 року (а.с.5, зворот).
Згідно п.7 вказаного договору вбачається, що на укладення цього договору надано згоду дружини покупця ОСОБА_3 .
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру правочинів від 29 листопада 2011 року за №10712449, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 набув у власність житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер правочину 4765773 (а.с.6, зворот).
Відповідно до копії Витягу про державну реєстрацію прав від 26 грудня 2011 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 (а.с.8).
Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №03 від 03 січня 2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25 жовтня 2013 року по теперішній час (а.с.4).
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Частинами 1 та 3 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №359/441/20.
Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
Як встановлено судом, за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно вимог ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.
Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.
До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №359/441/20.
З урахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він набутий в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Доказів протилежного суду не надано.
Відтак, доводи позивача є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах Закону та підлягають задоволенню. Суд вважає за можливе і необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності на частину будинку за ОСОБА_2 .
Щодо застосування строків давності, суд зазначає наступне.
Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна виник в літку 2022 року, оскільки відповідач почав чинити перешкоди в користуванні спірним будинком, та звернувся до суду з позовом про визнання позивача такою, що втратила право користування житлом, тому саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернулася із зазначеним позовом до суду у жовтні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.
У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 5, 12, 81, 89, 141, 263, 281, 258-259, 263-265, 353 ЦПК України, ст. 60, 63, 69, 70 СК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності на 1/2 частину будинку ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20 лютого 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Наталія ФЕТІСОВА