ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевська Л.М. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

18 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мащенко А.Г. звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування.

Внаслідок порушення вимог ст. 175 ЦПК України, ухвалою суду від 13 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_4 було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків, а саме: позивачем не уточнено позовних вимог в частині визнання договору дарування частково недійсним; неповнолітня особа не може бути відповідачем в даній категорії справ, а отже відповідач ОСОБА_5 , який є її батьком, має діяти в інтересах неповнолітньої особи; представником позивача адвокатом Мащенко А.Г. надано копію ордеру без належного засвідчення та який не містить назву органу, в якому надається правова допомога адвокатом та відсутнє посилання на місцезнаходження оригіналів доказів.

Позивачці було запропоновано в термін протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду усунути недоліки щодо оформлення позовної заяви.

07.03.2023 на адресу суду представником позивача адвокатом Мащенко А.Г. подано заяву про усунення недоліків, в якій зазначено, що 16 лютого 2023 року з ухвалою від 13.02.2023 адвокат ознайомився в ЄДРСР.

Суд, вивчивши заяву та долучені матеріали на виконання ухвали суду від 13.02.2023, дійшов наступного висновку.

Згідно з ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Як вбачається з ордеру, що долучений до матеріалів позову ОСОБА_1 , адвокат Мащенко А.Г. діє на підставі Договору б/н про надання правової допомоги від 08.07.2022у судах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, органах державної влади та в установах, організаціях незалежно від форм власності, громадських об`єднань, перед громадянами, тощо.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.20 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" №5076-VI (далі - Закон), під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з ч.1 ст.26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону).

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що в разі надання адвокатом правової допомоги в суді в ордері має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. При цьому Велика Палата Верховного Суду не визнає ордер документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, якщо в графі "Назва органу, в якому надається правова допомога" зазначено, що адвокат надає правову допомогу: 1) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності і підпорядкування (справа № 990/847/18), 2) у всіх органах, установах, організаціях та підприємствах, а також судах у всіх без винятку справах (справа № 9901/939/18)».

Тобто, ордер є документом, який лише посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, тоді як увесь обсяг повноважень адвоката діяти від імені клієнта обумовлюється предметом договору про надання правової допомоги та колом визначених в ньому повноважень адвоката.

Як вже зазначалось судом, наданий адвокатом Мащенко А.Г. ордер (серія АН №1105053 від 08.07.2022) містять посилання на договір про надання правової допомоги №б/н від 08.07.2022р. При цьому,сам договір про надання правової допомоги ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутній.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що адвокат Мащенко А.Г. не надав до суду належних доказів на підтвердження своїх повноважень для подання та підписання заяви.

При цьому, суд звертає увагу на те, що ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду від 16.12.2022 аналогічний позов з аналогічними не усунутими недоліками було повернуто позивачу ОСОБА_1 , що вбачається з Автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3».

Крім цього, заявником не виконано ухвали суду від 13.02.2023 в частині процесуального статусу сторін по справі, оскільки відповідачем не може бути неповнолітня особа.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Із зазначеною конституційною гарантією узгоджуються положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, згідно з якими кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно з висновком Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 24.12.2004 № 22-рп/2004, головним обов`язком держави, відповідно до частини другої статті 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини; таке забезпечення, крім усього іншого, потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка сформульована у рішенні від 25.12.1997 № 9-зп, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші утиски прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене.

У рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур), в тому числі, вимог стосовно оформлення позовних заяв, скарг та інших документів, що подаються до суду.

Тобто є порядок реалізації вимоги процесуального закону, який зобов`язує представника особи підтвердити суду наявність права вчиняти від імені такої особи певні процесуальні дії, зокрема, подавати позов, апеляційну та касаційну скарги.

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Відповідно, перевіряючи повноваження даного представника щодо права звернення до суду з даним позовом, суддею враховуються вказані норми закону, адже є визначений законом порядок реалізації вимоги процесуального закону, який зобов`язує представника особи підтвердити суду наявність права вчиняти від імені такої особи певні процесуальні дії, зокрема, подавати позов, апеляційну та касаційну скарги, й обов`язок суду перевірити обсяг повноважень такого представника.

При цьому суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедент ними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу, оскільки заявником не усунуто недоліки даного позову.

Керуючись статтями 185 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування, повернути позивачеві та вважати її не поданою.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на протязі п`ятнадцяти днів.

Суддя Л.М.Ковалевська