ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2465/23 Справа № 175/3692/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової - Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про встановлення факту проживання однією сім`єю та відшкодування шкоди (суддя першої інстанції Озерянська Ж.М.) , -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та просила суд стягнути з відповідача на її користь 16550,00 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання померлого і 500000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок смерті її чоловіка.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила суд постановити рішення, яким встановити факт спільного проживання в період з квітня 2007 року по 11 березня 2022 року включно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 16550,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн. та стягнути на її користь судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з квітня 2007 року вона і ОСОБА_2 перебували у фактичних сімейно-шлюбних відносинах, що підтвержується довідкою від 02 лютого 2021 року, виданою головою садового товариства «Меліоратор» ОСОБА_6., згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були членами садового товариства «Меліоратор» та у їх спільному користуванні перебувала садова ділянка по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно обробляли зазначену земельну ділянку, вирощували плодово-ягідні культури та сплачували членські внески; актом про фактичне проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_1 з квітня 2007 року.

11 березня 2020 року на залізничній колії (міст через річку Кільчень) з боку міста Підгородне у напрямку ж/м Самарівка м. Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода за участю електровозу № 91 «Костянтинівка-Одеса» під керуванням машиніста ОСОБА_3 , в результаті якої загинув ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 13 березня 2020 року.

У зв`язку з фактом смертельної дорожньо-транспортної пригоди Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження № 0000249 від 12 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Мусієнко П.С. кримінальне провадження № 0000249 від 27 квітня 2020 року закрито за відсутністю в діях машиніста ОСОБА_3 та його помічника машиніста ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Відповідно до свідоцтва про поховання № 502 ОСОБА_1 здійснила поховання ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до наданого розрахунку ФОП ОСОБА_5 здійснила оплату за послуги пов`язані з похованням ОСОБА_2 у загальному розмірі 16500 грн. 00 коп.

На підставі наведених обставин позивачка просила суд встановити факт її спільного проживання в період з квітня 2007 року по 11 березня 2022 року з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 16550,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про встановлення факту проживання однією сім`єю та відшкодування шкоди задоволені частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16550 грн. 00 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн. 00 коп., а всього стягнуто 96550 грн. 00 коп.

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 454 грн. 00 коп.

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернувся до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що у судовому засіданні при допиті в якості свідка сина позивачки останній зазначив, що ОСОБА_2 був одружений, його дружина проживає в США. При цьому, позивачка не надала доказів того, що ОСОБА_2 не перебував в офіційному шлюбі в період, який вона просить встановити спільне проживання без реєстрації шлюбу. Проте, судом зазначені обставини належним чином не встановлені.

Судом також залишено поза увагою пояснення свідка ОСОБА_6 , який зазначив про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 проживали разом 6-7 років, про їх спільне господарство йому не відомо.

Також апелянтом ставиться під сумнів акт від 26.10.2020 року про спільне проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Позивачем, на думку відповідача, не надано доказів наявності у неї з ОСОБА_2 спільного бюджету, участі у спільних витратах, тобто доказів проживання однією сім`єю.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру суми відшкодування моральної шкоди не враховано принцип розумності, справедливості, співмірності, а також залишено поза увагою пункт 2.20 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», яким передбачено, що пішоходам забороняється знаходитися на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння, у якому перебував загиблий ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року цивільна справа витребувана з суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття провадження та апеляційної скарги сторони отримали 23 січня 2023 року електронною поштою.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.

Судові повістки сторони отримали електронною поштою 15 лютого 2023 року.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» адвоката Боголіп Ю.В., пояснення позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Бут Н.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 березня 2020 року на залізничній колії (міст через річку Кільчень), з боку міста Підгородне у напрямку ж/м Самарівка м. Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода за участю електровозу № 91 «Костянтинівка - Одеса» під керуванням машиніста ОСОБА_3 , в результаті якої загинув ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з фактом смертельної дорожньо-транспортної пригоди Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження № 0000249 від 12 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Відповідно до висновку експерта № 522/187-Б при судово-токсикологічному дослідженню крові померлого ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,51 проміле у крові та 4,16 у сечі, що стосовно до живих осіб може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

Згідно наданої довідки заступника начальника служби колії Киричок В.М. зазначено, що металеві одноколійні залізничні мости (парної та непарної колій) через річку Кільчень на км 186+396 м перегону Новомосковськ Дніпровський - Самарівка знаходяться на балансі Нижньодніпровської дистанції колії та не являються пішохідними, а є зоною підвищеної небезпеки.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Мусієнко П.С. кримінальне провадження № 0000249 від 27 квітня 2020 року закрито за відсутністю в діях машиніста ОСОБА_3 та його помічника машиніста ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Позивачка ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про поховання № НОМЕР_2 здійснила поховання ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до наданого розрахунку ФОП ОСОБА_5 здійснила оплату за послуги, пов`язані з похованням ОСОБА_2 у загальному розмірі 16500 грн. 00 коп.

На підтвердження факту перебування у фактичних сімейно-шлюбних відносинах з ОСОБА_2 позивачкою надано відповідні документи, а саме: довідка з місця проживання від 26 жовтня 2020 року, згідно якої зазначено, що ОСОБА_2 перебував у фактичних сімейно-шлюбних відносинах з ОСОБА_1 з квітня 2007 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідка від 02 лютого 2021 року, видана головою садового товариства «Меліоратор» ОСОБА_6., згідно якої ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_2 були членами садового товариства «Меліоратор» та у їх спільному користуванні перебувала садова ділянка по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно обробляли зазначену земельну ділянку, вирощували плодово-ягідні культури та сплачували членські внески; акт про фактичне проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_1 з квітня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що в судовому засіданні при допиті свідка ОСОБА_7 - сина позивачки, який зазначив, що померлий ОСОБА_2 був одружений, його дружина проживає в США, однак позивачка не надала доказів того, що ОСОБА_2 не перебував в офіційному шлюбі в період, який просить позивач встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд вважає, що оскільки матеріали справи не містять свідоцтва про одруження померлого ОСОБА_2 , а відповідач не довів суду, що померлий був одружений, тому довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 був одружений, є безпідставним.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що доказів проживання однією сім`єю, спрямованих на довготривалі відносини в спірний період позивачка не довела, є безпідставними, оскільки на підтвердження факту перебування у фактичних сімейно-шлюбних відносинах з ОСОБА_2 позивачкою надано відповідні документи, а саме: довідка з місця проживання від 26 жовтня 2020 року, згідно якої зазначено, що ОСОБА_2 перебував у фактичних сімейно-шлюбних відносинах з ОСОБА_1 з квітня 2007 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідка від 02 лютого 2021 року, видана головою садового товариства «Меліоратор» ОСОБА_6., згідно якої ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_2 були членами садового товариства «Меліоратор» та у їх спільному користуванні перебувала садова ділянка по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно обробляли зазначену земельну ділянку, вирощували плодово-ягідні культури та сплачували членські внески; акт про фактичне проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_1 з квітня 2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що позивач взагалі не надав належних та допустимих доказів, якими підтверджується, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, є безпідставними, виходячи з наступного.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини "STANKOV v. BULGARIA", № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Проте умови виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди визначені у статті 1167 ЦК України.

Таким чином, вирішення питання про наявність правових підстав для компенсації моральної шкоди у разі смерті фізичної особи має здійснюватися на підставі статті 1167 ЦК України.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові № 235/3191/19 від 14.06.2021, провадження № 61 - 21511сво19.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається із частини 5 вказаної вище статті, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14 - 497цс18.

Доводи апеляційної скарги відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що сам факт ДТП не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди і суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи,які мають значення для її правильного вирішення, є безпідставними, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, врахував, що

позивачеві було завдано моральної шкоди внаслідок непоправної втрати близької людини (чоловіка), який загинув внаслідок наїзду електровоза № 90, що підлягає відшкодуванню відповідачем. Та обставина, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом під час судового розгляду не встановлено. З урахуванням грубої необережності потерпілого, суд на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України зменшує розмір відшкодування моральної шкоди та вважає розумним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн. 00 коп.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.07.2021 року у справі № 166/1292/20, провадження № 61 - 7385св21.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

До відзива на апеляційну скаргу представником позивача - адвокатом Бут Н.В. надані докази надання правничої допомоги відповідно до договору № 4 від 20.02.2023 року в розмірі 4500,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До заяви про розподіл судових витрат адвокатом Бут Н.В. надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 20.02.2023 року, додаткова угода № 1 від 20.02.2023 року, квитанція до прибуткового ордеру № 1 від 20.02.2023 року (том № 2, а.с. 10 - 12).

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року і задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст постанови складений 06 березня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна