Номер провадження: 22-ц/813/80/23
Справа № 522/5221/13-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа банк» (після зміни назви Акціонерне товариство "Сенс Банк"),

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "Сенс Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2018 року у складі судді Домусчі Л.В.,

встановив:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ПАТ «Альфа Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С., та просила визнати виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №299) від 06.02.2013, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., згідно якого звернуто стягнення на квартиру, що складається з 4 кімнат, загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню повністю з тих підстав, що Банк не надав нотаріусу документи, які підтверджують безспірність заборгованості.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про зміну позовних вимог, доповнивши позов двома немайновими вимогами, та просила також: визнати недійсним кредитний договір №800003208 від 21.02.2008, укладений між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 №800003208 від 21.02.2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., та зареєстрованим в реєстрі за № 321 предметом якого є квартира, що складається з 4 кімнат загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122.9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний кредитний договір про надання споживчого кредиту в частині сукупної вартості кредиту (яка не була доведена до відома позичальника) та графіку платежів, який являється невід`ємною частиною цього правочину, не відповідає вимогам законодавства, банком не надано споживачу графік платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, і такий графік між сторонами не підписувався. Також вказувала на відсутність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними кредитами. Зазначила, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, в забезпечення якого вони укладені, а тому недійсність основного зобов`язання тягне за собою недійсність похідних зобов`язань.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2018 року позов задоволено частково. Визнано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №299) від 06.02.2013, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем, згідно якого звернуто стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 214,5 кв.м., яка належить ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору №800003208 від 21.02.2008, укладеного між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 та договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 №800003208 від 21.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 321 предметом якого є квартира, що складається з 4 кімнат загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122.9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та постановити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги в решті рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття чинності договору з дійсністю правочину, фактично пов`язав виконання правочину з його дійсністю та безпідставно вважав, що предмет спору припинив своє існування, внаслідок чого допустив порушення норм матеріального права, не застосував до спірних правовідносин норми статей 203, 215 та 216 ЦК України. Предметом спору в даній справі, крім іншого є дійсність кредиту та іпотеки. Апелянт зазначила, що припинення на майбутнє зобов`язання, яке визнане судом недійсним і за змістом такого зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, слід розуміти як такі, що стосуються не моменту недійсності зобов`язання (правочину, договору), а правових наслідків визнання такого зобов`язання недійсним. При цьому чинне законодавство не ставить підставу і момент недійсності договору в залежності від того, які наслідки матиме визнання цього договору недійсним. У випадку припинення договору з підстав не пов`язаних з його недійсністю припиняється зобов`язання за даним договором. Але це не має наслідком припинення чи будь-яке інше розв`язання спору в частині відповідності умов договору як юридичного факту вимогам законодавства на момент його укладення, за вирішенням якого звертається позивач у даній справі. Скаржник зазначила, що відповідачем не було надано витребуваних судом першої інстанції доказів, оригіналів додатків до вказаного кредитного договору та детальний розпис сукупної вартості кредиту, внаслідок чого експерт не зміг встановити сукупну вартість кредиту для проведення експертизи.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Альфа Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що раніше винесені рішення у справі №522/13021/16-ц, зокрема рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2017 року та постанова Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року вступили в закону силу та на підставі цього, посилаючись на вказані судові рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Крім того, вказані судові рішення оскаржені у касаційному порядку та предмети спору вказаної справи та справи №522/13021/16-ц є взаємопов`язані та не можуть розглядатися один без одного. Суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2012 про стягнення кредитної заборгованості приймалося у 2012 році, а розрахунок заборгованості, який було надано нотаріусу був підготовлений у 2013 році саме тому сума є відмінною.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018, 23.07.2018 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.07.2018, 23.07.2018 справу призначено до розгляду.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд Одеської області та створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, що включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 № 1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи після створення нового суду для розгляду справи суддею - доповідачем визначено суддю Ващенко Л.Г.

05 серпня 2021 року для розгляду справи №522/5221/13-ц визначено колегію суддів у складі: головуючий (суддя-доповідач) Сєвєрова Є.С., судді колегії Колесніков Г.Я., Вадовська Л.М . (Протокол повторного автоматизованого розгляду справи між суддями від 05 серпня 2021 року; підстава: звільнення судді Ващенко Л.Г. з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку).

13.12.2022 від представника АТ "Альфа-Банк" адвоката Борщенка К.Ю. надійшла заява, в якій останній повідомив, що 01.12.2022 Національний банк України на виконання вимог абзацу 2 пункту 226 глави 24 розділу IV Положення про ліцензування вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування АТ "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство "СенсБанк" (скорочене найменування АТ "Сенс Банк"). Відповідний запис було внесено на підставі повідомлення про державну реєстрацію змін до Статуту АТ "Сенс Банк" у зв`язку зі зміною найменування банку з АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк" та приведенням деяких положень Статуту Банку у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Отже, виходячи із заяви представника АТ "Альфа-Банк" про зміну 01.12.2022 найменування банку, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вирішено змінити найменування ПАТ «Альфа Банк» після зміни назви з Акціонерного товариства «Альфа Банк» на Акціонерне товариство "Сенс Банк".

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час та місце її розгляду повідомлені належним чином.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, з посиланням на військовий стан, необхідність особистої участі у справі та бажання взяти участь в наступному засіданні в режимі відеоконференції.

Від представника АТ «Сенс Банк» адвоката Борщенко К.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Враховуючи те, що справа перебуває в провадженні суду на протязі тривалого часу, зокрема, в суді першої інстанції з 2013 року, в суді апеляційної інстанції з 2018 року, її розгляд неодноразово відкладався за заявою зазначених представників, які не були позбавлені можливості взяти участь в засіданні в режимі відеоконференції, про що їх повідомлено завчасно, колегія суддів з метою дотримання розумних строків розгляду справи вирішила розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2008 між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №800003208 за умовами якого Банк зобов`язався надати Боржнику кредит у розмірі 306 400,00 доларів США, а Боржник ОСОБА_1 зобов`язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Дата остаточного повернення кредиту 21.02.2023.

21.02.2008 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 800003208-И, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з чотирьох кімнат загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122,9 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року у справі №2-4652/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за Кредитним договором № 800003208 від 21.02.2008 року в сумі 2 462 576,91 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 297 424,14 грн.; заборгованість за відсотками у сумі 130 187, 35 грн.; заборгованість за пенею - 34 965,42 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.10.2012 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року змінене, та в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 було відмовлено у позові, а в решті - залишено без змін.

06.02.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. за заявою ПАТ «Альфа-Банк» вчинено виконавчий напис, відповідно до якого звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох кімнат загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122,9 кв.м. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Альфа Банк» у розмірі 306 400 доларів США, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2012 становить 2 449 055,20 грн. та складається з: заборгованості по відсоткам у розмірі 174 797, 88 доларів США, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2012 становить 1 397 159, 45 грн.; заборгованість за кредитом в розмірі 131602,12 доларів США, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2012 становить 1 051 895,75 грн. строк за який проводиться стягнення з 21.05.2009 по 21.11.2012.

Суд першої інстанції задовольняючи позов в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, виходив з того, що розмір заборгованості ОСОБА_1 , вказаний банком в заяві про вчинення виконавчого напису від 21.01.2013 та наданий до суду, є відмінними та не свідчать про безспірність вказаних сум.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 88 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

У абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N20/5, зазначено, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N1172, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, допоки суд не встановить протилежне. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі N 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі N 137/1666/16-ц (провадження N 14-84цс19).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі N444/9519/12, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Як зазначено вище, банк у серпні 2009 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про дострокове стягнення суми кредиту та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року у справі №2-4652/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 2 462 576,91 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом- 2 297 424,14 грн; заборгованість за відсотками у сумі 130 187, 35 грн; заборгованість за пеню- 34 965,42 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.10.2012, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.12.2012, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року змінене, та в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 було відмовлено у позові, а в решті- залишено без змін.

Отже, звернувшись у серпні 2009 року до суду з позовом до ОСОБА_3 про дострокове стягнення суми кредиту, банк змінив строк виконання кредитного зобов`язання, а тому втратив право нарахування передбачених кредитним договором процентів за кредитом з моменту пред`явлення позову.

Вбачається, що банк крім іншої заборгованості, до виконавчого напису нотаріуса від 06.02.2013 включив також нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у тому числі, за період з 21.05.2009 по 21.11.2012 у розмірі 174 797,88 дол. США, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2012 становить 1 397 159,45 грн.

Отже, надану банком нотаріусу заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ "Альфа-Банк" не можна вважати безспірною.

Аналогічні правові висновки щодо спірності сум заборгованості у разі зміни строків виконання зобов`язання кредиторами викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі N 320/545/19, від 13 червня 2019 року у справі N761/24390/15-ц.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, доводи апеляційної скарги банку в цій частині є безпідставними.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові в цій частині виходив з того, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2017 у справі №522/13021/16-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 21.12.2017, визнано зобов`язання за кредитним договором №800003208 від 21.02.2008, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» (ПАТ «Альфа Банк») та ОСОБА_1 припиненими. Припинено іпотеку за договором іпотеки від 21.02.2008, який був укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» (ПАТ «Альфа Банк») та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 321. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що предмет спору припинили існування.

Водночас суд не звернув увагу на те, що припинення зобов`язання за договором пов`язується з певними юридичними фактами, які визначені в главі 48 ЦК України, та які застосовується лише до дійсних правочинів. Тоді як предметом даного спору є визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки.

Отже, встановлення факту припинення зобов`язання за правочином не виключає можливості встановлення факту його недійсності та не свідчить про відсутність предмету спору.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції на час укладення зазначеного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як зазначалося вище, 21.02.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №800003208 за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 306 400 дол. США з процентною ставкою 13,8 річних на власні потреби без будь-яких обмежень. Узгоджено також між сторонами, що кредит надається позичальнику у готівковій формі через касу банку (п. п. 2.1,2.2, 2.3, 2.4 договору).

Дата остаточного повернення кредиту визначена сторонами 21.02.2023 (п. 2. договору).

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору кредит надається позичальнику в готівковій формі через касу кредитора.

Комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування становить в розмірі 1% від суми кредиту, а саме 15 473,20 грн. (п. 2.7 договору).

За умовами п. 2.8 кредитного договору платежі з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, оплати вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника здійснюється у сумах та в терміни, що передбачені Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною. У разі сплати у іншій валюті рахунку - 20 числа календарної дати, що передує черговій даті погашення кредиту, визначеній Додатком №1 до договору. У еквівалентній сумі розрахованій у порядку та на умовах визначених цим договором.

Згідно з п. 2.10 договору детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника визначені Додатком №1 до цього договору.

До кредитного договору сторони також підписали Додаток №1 з Графіком платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

Заявкою на видачу готівки №17757 від 21.02.2008 стверджується, що ОСОБА_1 отримала від банку кредитні кошти за кредитним договором у розмірі 306 400 дол. США. Гривневий еквівалент 1 547 320 грн.

21.02.2008 між ПАТ ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладений іпотечний договір №800003208-И.

За змістом вказаного договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку іпотекодержателю ПАТ ЗАТ «Альфа-Банк» в іпотеку нерухоме майно, предметом якої за умовами п. 3.1 цього договору є квартира, що складається з чотирьох кімнат загальною площею 214,5 кв.м. та житловою площею 122,9 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 була повідомлена банком про те, що з 21.09.2008 відсоткова ставка за користування кредитом змінюється та встановлюється на рівні 17,00% річних.

16.09.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» підписано Додаток №2 до кредитного договору з Графіком погашення кредиту.

Факт не підписання позивачем додатків до кредитного договору не доведено.

Згідно з випискою по особовому рахунку позивача, а також Додатками №1 та №2 до кредитного договору вбачається, що позивач з 21.09.2008 по 21.03.2009 вносила на погашення кредиту та відсотків за ним у розмірах визначених сторонами в Додатку №2 до кредитного договору.

Отже, під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Підписуючи кредитний договір, а також Додатки до нього з Графіками платежів, позичальник погодилася з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Вона була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами.

У день підписання оспорюваного правочину позичальник не була позбавлена права детально перевірити його умови та завчасно звернутись до банку для уточнення порядку здійснення нарахування процентів, погашення кредиту та особливостей взаєморозрахунків коштів за кредитом.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача були порушені права позивача, останньою не надано.

Крім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, ОСОБА_1 не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", отримала кредитні кошти та з лютого 2008 року виконувала його умови, вносила платежі на погашення кредиту та відсотків, в подальшому підписала Додаток №2 до кредитного договору та продовжувала здійснювати оплату кредиту.

Вказані обставини свідчать про направленість волі позивача на його укладення, визнання та погодження з його умовами в цілому.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк "Індустріалбанк" щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України, та ухвали Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі N 513/879/19, одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутні підстави для задоволення позову про визнання кредитного договору недійсним, оскільки ОСОБА_1 частково сплачувала періодичні платежі згідно з умовами договору, тим самим погоджувалася з його умовами, не порушувала питання про його розірвання, отже, її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі N635/7784/16-ц, твердження позичальника, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Абзацом 2 частини 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 цього Закону. Однак зазначені норми не передбачають визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту у разі неповідомлення споживачу відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншої інформації, визначеної ч. 2 ст. 11 Закону.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки кредитний договір між ЗАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 було укладено 21.02.2008 до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" слід вважати дотриманими вимог законодавства банком щодо надання кредиту в іноземній валюті.

Факт того, що валютою кредиту є долар США позичальнику достовірно був відомий.

При цьому, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

Позивач як на підставу визнання недійсним кредитного договору також вказувала про те, що у висновку експерта про неможливість виконання судово-економічної експертизи вказано про те, що видача кредиту в іноземній валюті готівкою через касу банку без відкриття поточного рахунку суперечить вимогам НБУ, а Інструкції «Про порядок відкриття. Використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» від 12.11.2003 №492.

Водночас зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання недійсним договору кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є консесуальним, відтак операції з видачі кредитних коштів стосуються виконання договору кредиту та не спростовують встановленого судом факту існування між сторонами кредитних правовідносин.

Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Посилання апелянта на те, що експерт не зміг встановити сукупну вартість кредиту у зв`язку з ненаданням банком оригіналів додатків №1 та №2 до кредитного договору не впливає на вирішення спору про визнання договорів недійсними.

Письмові пояснення експерта у повідомленні про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи, на які посилається позивач як на підставу визнання недійсним кредитного договору не впливають на вирішення даного спору та не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Вбачається, що на виконання ухвали суду банк надав витребувані копії додатків №1 та №2 до кредитного договору.

В свою чергу, позивач заявляючи клопотання про призначення експертизи, крім іншого на вирішення експерту ставила питання відповідності вимогам закону умови додатку №1 до кредитного договору тим самим підтвердила факт його підписання, а наявні у справі виписки по особовому рахунку позивача доводять факт узгодження банком з позивачем умов додатку №2 до кредитного договору, які позивачем періодично виконувалися.

На спростування доводів про те, що позивач не підписувала додаток №2 до кредитного договору останньою не надано.

Слід також зазначити, що однією з причин невиконання експертизи експертом зазначено не надання позивачем на вимогу експерта повідомлення про уточнення поставлених на вирішення судово-економічної експертизи 7 та 8 питань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору кредиту, проте підстави відмови у позові у зазначені частині є іншими.

Враховуючи, що вимога про визнання недійсним іпотечного договору є похідною від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, в її задоволенні слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» (після зміни назви з Акціонерного товариства «Альфа Банк» на Акціонерне товариство "Сенс Банк") та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.03.2023.

Головуючий:

Судді: