ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2948/23 Справа № 185/8343/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням ,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_3 , звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині) належить її сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його батькові (її колишньому чоловікові) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що квартира складається з: коридору, ванної кімнати, туалету, кухні, та двох житлових кімнат площею 12,1 м2 та 16,9 м2.

Вказувала, що на теперішній час ОСОБА_3 та ОСОБА_1 добровільної згоди щодо порядку користування зазначеним нерухомим майном не досягли.

У зв`язку із вищенаведеним позивач просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кімнату площею 16,9 м2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кімнату площею 12,1 м2, залишити у спільному користуванні приміщення: кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні. Покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділити в користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кімнату площею 16,9 кв.м., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кімнату площею 12,1 кв.м., залишити у спільному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні.

Стягнуто з ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати по справі по сплаті судового збору у сумі 908,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Відзив сторонами подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з її особистим підписом, а також СМС-повідомленням та публікацією повідомлення на сайті Судової влади. В судове засідання позивач не зявилась, причини її неявки суду не відомі.

Крім того, в матеріалах справи є письмова заява від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Шчекіч І.В. про розгляд справи без її участі та позивача ОСОБА_2 (а.с.137).

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою - третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Спір між сторонами, які є співвласниками квартири, виник щодо встановлення порядку спільного користування квартирою. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року і неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, провадження № 61-10474св21, від 22 липня 2022 року у справі № 344/698/18, провадження № 61-9984св21.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками (спільна часткова власність по частині) квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

ОСОБА_3 , в інтересах якого звернулась з позовом ОСОБА_2 , є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

На час звернення із зазначеним позовом до суду дитина в квартирі не проживала. В квартирі проживає відповідач разом з новою сім`єю.

Згідно висновку №33 судової будівельно-технічної експертизи від 18.12.2021 року (а.с.23-34) встановлено наступне:

«З технічної точки зору, враховуючи вимоги ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Загальні положення», встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками спільної часткової власності ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , можливо.

Варіант 1. У спільному користуванні залишити наступні приміщення: Приміщення № 1 - передня, площею 4,7 кв.м. 2. Приміщення № 2 - коридор, площею 2,6 кв.м. Приміщення № 3 - ванна, площею 2,5 кв.м. Приміщення № 4 - туалет, площею 1,2 кв.м. Приміщення № 5 - кухня, площею 6.3 кв.м.

Виділити в спільне користування ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , приміщення, загальною площею 17,3 кв.м. Виділена частка зафарбована червоним кольором. Виділити в користування співвласникам ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , приміщення, загальною площею 30,8 кв.м. 48,1 кв.м - 17,3 к.м. = 30,8 кв.м. А саме: 1) Приміщення № 6 - житлова кімната, площею 12,1 кв.м. 2) Приміщення № 7 - житлова кімната, площею 16,9 кв.м. 3) Приміщення № 8- балкон, площею 1,8 кв.м.

На 1/2 частину, кожному із співвласників, у квартирі АДРЕСА_1 , можливо виділити в користування по 15,4 кв.м. (48,1 кв.м - 17,3 кв.м.)/2

Співвласнику (позивачу), ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на 1/2 частину, згідно плану, можливо виділити у користування: Житлову кімнату (прим. № 6), загальною площею 12,1 кв.м. Всього в квартирі виділити в користування 12,1 кв.м.

Площа квартири, що виділяється в користування ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , у порівнянні з його часткою, зменшена на 3,3 кв.м. (15,4 кв.м. - 12,1 кв.м.). Виділена частка зафарбована зеленим кольором у додатку № 1, прикладеному до цього висновку.

Співвласнику (відповідачу), ОСОБА_1 , на 1/2 частину, згідно плану, можливо виділити у користування наступні приміщення: Житлову кімнату (прим. № 7), загальною площею 16,9 кв.м.; балкон (прим. № 8), площею 1,8 кв.м.; Всього в квартирі виділити 18,7 кв.м. (16,9 кв.м.+ 1,8 кв.м.).

Площа квартири, що виділяється в користування ОСОБА_1 , у порівнянні з його часткою, збільшена на 3,3 кв.м. (18,7 кв.м.-15,4 кв.м.).

Варіант 2. У спільному користуванні залишити наступні приміщення: Приміщення №1 передня, площею 4,7 кв.м. 2.Приміщення № 2 - коридор, площею 2,6 кв.м. 3. Приміщення № 3 - ванна, площею 2,5 кв.м. 4. Приміщення № 4 - туалет, площею 1,2 кв.м. Приміщення № 5 - кухня, площею 6,3 кв.м.

Виділити в спільне користування ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , приміщення, загальною площею 17,3 кв.м. Виділена частка зафарбована червоним кольором.

Співвласнику (позивачу), ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на 1/2 частину, згідно плану, можливо виділити у користування наступні приміщення:

Житлову кімнату (прим. № 7), загальною площею 16,9 кв.м.; балкон (прим. № 8), площею 1,8 кв.м.; Всього в квартирі виділити 18,7 кв.м. (16,9кв.м.+1,8кв.м.)

Площа квартири, що виділяється в користування ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , у порівнянні з його часткою, збільшена на 3,3 кв.м. (18,7 кв.м. -15,4 кв.м.).

Виділена частка зафарбована зеленим кольором у додатку № 2, прикладеному до цього висновку.

Співвласнику (позивачу), ОСОБА_1 , на 1/2 частину, згідно плану, можливо виділити у користування:

Житлову кімнату (прим. № 6), загальною площею 12,1 кв.м. Всього в квартирі виділити в користування 12,1 кв.м.

Площа квартири, що виділяється в користування ОСОБА_1 , у порівнянні з його часткою, зменшена на 3,3 кв.м. (15,4 кв.м. - 12,1 кв.м.).» (а.с.23-34).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Звертаючись із позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 звертаючись до суду в інтересах неповнолітнього сина просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кімнату площею 16,9 м2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кімнату площею 12,1 м2, залишити у спільному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні.

В той час, як вбачається із матеріалів справи, згідно експлікації квартири АДРЕСА_1 , остання складається із (а.с.9):

1. Приміщення №1 - передня, площею 4,7 кв.м.,

2. Приміщення № 2 - коридор, площею 2,6 кв.м.,

3. Приміщення № 3 - ванна, площею 2,5 кв.м.,

4. Приміщення № 4 - туалет, площею 1,2 кв.м.,

5. Приміщення № 5 - кухня, площею 6,3 кв.м.,

6. Приміщення № 6 - житлова кімната, площею 12,1 кв.м.,

7. Приміщення № 7 - житлова кімната, площею 16,9 кв.м.,

8. Приміщення № 8 - балкон, площею 1,8 кв.м.

Проте, у своїй позовній заяві позивач не визначила усі складові квартири, які підлягають визначенню між сторонами для порядку користування житловим приміщенням.

В даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та ухвалив судове рішення, яким не визначено одне з приміщень спірної квартири, а саме що стосується приміщення №8 балкону, площею 1,8 кв.м.

Крім того, суд першої інстанції взагалі не обґрунтував підстави задоволення позовних вимог у обраний стороною позивачів спосіб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не встановив чи існує між сторонами встановлений порядок користування спірною квартирою, чи запропонований порядок користування квартирою відповідає інтересам її співвласників та чи існує спір між сторонами з цього приводу.

Виходячи зі встановлених обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку, що права позивача підлягають захисту у заявлений ним спосіб.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на обсяг заявлених позивачем вимог та враховуючи принцип диспозитивності при вирішенні даного спору, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Що не позбавляє сторону позивача у подальшому, звернутись до суду за захистом порушених його прав у інший спосіб чи інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2022 року скасувати ту ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко