КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3179/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Саадулаєва А.І., постановлену в м. Київ 22 листопада 2022 року за заявою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення упущеної вигоди, 3 % річних та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 року у справі № 761/19032/19.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року заяву ФГВФО залишено без задоволення.

Заявник ФГВФО, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав фактичні обставини справи.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року в справі № 559/1777/15, від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2001ц15 про те, що в спорах, де учасником є банк, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, щодо виконання зобов`язань перед вкладниками/кредиторами такого банку, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України в цих правовідносинах.

Наголошував, що з 21 листопада 2014 року виведення неплатоспроможного ПАТ «Віейбі Банк» з ринку здійснювалося Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації, а на сьогоднішній день - безпосередньо ФГВФО, і за таких умов Фонд здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку виключно в порядку, визначеному Законом України «Про гарантування вкладів фізичних осіб».

Відмовляючи в задоволенні заяви ФГВФО, судом першої інстанції не враховано, що згідно положень ч. 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено законодавчу заборону на стягнення коштів з ФГВФО. Частиною 2 ст. 20 вказаного Закону передбачено, на які цілі можуть використовуватись кошти Фонду. Відповідно до приписів ст. 20, встановлено мораторій на стягнення коштів Фонду, а виплата таких коштів можлива лише відповідно до вимог цього Закону. На майно, в тому числі кошти Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову (ч. 5 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Таким чином, стягнення з ФГВФО 3 % річних та інфляційних втрат не узгоджується з приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Станом на сьогоднішній день сформувалася усталена судова практика на підтвердження законодавчої заборони на стягнення коштів з Фонду в порядку іншому, ніж це передбачено в ч. 2 ст. 20 Закону.

Вважав, що в спірних правовідносинах Фонд виступає суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, з огляду на що положення ст. 625 ЦК України на ці відносини не поширюються.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 про те, що будь-які виплати мають здійснюватися в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зауважував, що стягнення з Фонду, який виплатив гарантовану суму відшкодування за вкладами, інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України не допускається, оскільки у відповідача не виникало перед позивачем грошового зобов`язання. Фонд не є боржником позивача, внаслідок чого відсутні правові підстави для застосування частини 2 ст. 625 ЦК України, і відповідні висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 та інших.

Наголошував, посилаючись на судову практику ЄСПЛ та рішення Конституційного Суду України, що спосіб судового захисту повинен бути ефективним та спрямованим на реальне настання правових наслідків, обумовлених судовими рішеннями, що є неможливим в даній справі. Рішення від 13 серпня 2020 року покладає на ФГВФО здійснити виплату ОСОБА_1 сум інфляційних втрат в розмірі 5901,90 грн., 3 % річних в розмірі 104,62 грн., моральної шкоди 1 грн., проте не спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним судовим рішенням через заборону стягнення з Фонду сум, не передбачених ч. 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилалась на те, що вимоги апеляційної скарги, як і самої заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, фактично спрямовані на перегляд апеляційним судом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року, яке вже переглядалося в апеляційному порядку та набрало законної сили. Факт понесення відповідачем збитків досліджений та доведений при розгляді справ № 826/19010/15 та № 761/19032/19.

Наводила власні аргументи проти доводів апеляційної скарги, вказуючи, що позов спрямовано до Фонду, а не до банку, і обов`язок виплат позивача за законом № 4452-VІ лежить на Фонді, за рахунок його коштів. Рішення Фонду про обмеження по операціям банку не виправдовує обмеження виплат позивачу Фондом за рахунок коштів Фонду. Саме Фонд, а не Уповноважена особа Фонду і не банк, несе відповідальність перед позивачем за несвоєчасну виплату позивачу за рахунок коштів Фонду. Застосування у правовідносинах позивача і відповідача, крім спеціального закону № 4452-VІ, норм інших законів є правомірною практикою, якщо в спеціальному законі не міститься застереження про неможливість застосування норм інших законів. Фонд не є особою, на яку не розповсюджуються вимоги щодо відповідальності, в тому числі відшкодування шкоди, за неправомірні дії/бездіяльність Фонду та його працівників.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень на офіційну електронну адресу, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ФГВФО з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму 1066,40 грн. упущеної вигоди за 25 днів затримки виплати гарантованої суми депозитного вкладу позивачу в сумі 50916 грн., відшкодування матеріальних збитків в сумі 6006 грн., пов`язаних з знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсацією відповідача за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу за період з 27 березня 2015 року до 21 квітня 2015 року (25 днів), а також 3 % річних від простроченої суми 50916 грн. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнути моральну шкоду в сумі 1 грн. та судові витрати 5592 грн. Позов мотивовано тим, що в 2014 році вона уклала договір депозитного вкладу з банком ВАБ. 21 листопада 2014 року рішенням Нацбанку України в банку було введено тимчасову адміністрацію, на день введення якої на депозитному рахунку позивача разом з відсотками знаходилося 50916 грн. 20 березня 2015 року відповідачем було прийнято рішення розпочати виплати гарантованих сум вкладникам депозитних договорів з 27 березня 2015 року через банки-агенти, в даному випадку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 27 березня 2015 року вона звернулася до банку-агента, але їй було відмовлено в зв`язку з невідповідністю номера паспорта позивача номеру паспорта, внесеного відповідачем в реєстр вкладників для подальшої виплати гарантованої суми банком-агентом. Гарантовану суму від відповідача нею було отримано лише 21 квітня 2015 року з затримкою 25 днів після виправлення помилки відповідачем в реєстрі, що призвело до несприятливих наслідків для позивача у вигляді матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та упущеної вигоди. Затримка у виплаті була визнана Окружним адміністративним судом м. Києва протиправною в постанові від 16 травня 2016 року, яка набрала законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ФГВФО на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 5901,90 грн., 3 % річних в розмірі 104,62 грн., моральну шкоду 1 грн., в решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

13 жовтня 2020 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у даній справі (а. с. 210 т. 1).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч.2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовують свою заяву можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 та від 30 жовтня 2019 року у справі справа № 686/5252/17.

Як на підставу визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, ФГВФО посилалося на матеріально-правові підстави, а саме законодавчої заборони на стягнення коштів з Фонду з підстав, які не зазначені у ч. 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливість застосування до відповідача норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, оскільки відповідач не є боржником у розумінні ЦК України, неспрямованість рішення Шевченківського районного суду м. Києва на реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним судовим рішенням, через заборону стягнення з Фонду стягнутих судовим рішенням сум.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами заяви та апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Апеляційний суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції правильно виходив із того, що рішення суду в даній справі боржником виконано не було, а обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не приймаються, у протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права.

Такі висновки є правильними, з огляду на те, що доводи ФГВФО в заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягають виконанню, та в апеляційній скарзі про наявність законодавчої заборони на стягнення коштів з Фонду з підстав, які не зазначені у ч. 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливість застосування до відповідача норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, оскільки відповідач не є боржником у розумінні ЦК України, неспрямованість рішення Шевченківського районного суду м. Києва на реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним судовим рішенням, через заборону стягнення з Фонду стягнутих судовим рішенням сум зводяться до незгоди з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, були предметом оцінки цих судів і фактично звернення до суду з даною заявою є намаганням відповідача повторного перегляду судового рішення, вже скориставшись правом на апеляційний перегляд та застосовуючи не призначений для цього інститут процесуального права.

Відтак, оскільки судом не встановлено ні юридичних, ні фактичних обставин, які свідчили б про те, що виконавчі листи видано помилково та/або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, апеляційний суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Дані висновки суду першої інстанції не спростовано доводами апеляційної скарги, що зводяться до повторного викладення обставин справи, яким судом першої інстанції надано належної оцінки.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки в них судами встановлені інші правовідносини, відмінні від обставин у справі, що переглядається, а саме в них не вирішувалося процесуальне питання про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, а розглядався спір по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що стягнення з ФГВФО 3 % річних та інфляційних втрат не узгоджується з приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є неможливим застосування до відповідача норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, оскільки відповідач не є боржником у розумінні ЦК України, і що спосіб судового захисту повинен бути ефективним та спрямованим на реальне настання правових наслідків, обумовлених судовими рішеннями, що є неможливим в даній справі, враховуються апеляційним судом, однак висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не спростовують.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а також рішення ЄСПЛ, що судом першої інстанції не досліджено норми матеріального права, порушено норми процесуального права, не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду та як наслідок прийнято неправильне по суті рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду і переоцінки доказів, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.