Номер провадження: 22-ц/813/180/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 в особі правонаступника ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі правонаступника ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у складі судді Свяченої Ю.Б.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 139 600,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову (1 дол. США = 24,79 грн.) складає 3 460 684,00 грн та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 01 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв за плату у тимчасове користування для проживання наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 . Згідно з п.2.1. договору оренди, договір вступає в силу з 01 січня 2013 року та діє до 31 грудня 2015 року та продовжується автоматично на рік у випадку, якщо дію договору не припинено за письмовою заявою сторін. Згідно з п.5.2. договору оренди, орендар щомісячно вносить оренду плату за користування нерухомим майном у відповідності до умов договору не пізніше 5-го числа розрахункового місяця з розрахунку 2 900,00 дол. США у період з травня по вересень і по 2500 дол. США у період з жовтня по квітень. Внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість по сплаті орендної плати з серпня 2013 року по вересень 2015 року в загальній сумі 69 800,00 дол. США. Згідно з п.6.5.2. договору оренди, у випадку несвоєчасного внесення орендатором орендної плати орендатор сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасної (несвоєчасно внесеної) орендної плати. Відповідно до вищевказаної суми заборгованості за несплату орендної плати, сума пені становить 212 192,00 дол. США. 02 жовтня 2015 року відповідачу було направлено лист про припинення договору оренди квартир із вимогою про сплату заборгованості по орендній платі, проте лист повернувся за закінченням строку зберігання.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 139 600,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову (1 дол. США = 24,79 грн.) складає 3 460 684,00 грн та судовий збір у розмірі 7 165,61 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було встановлено, чи дійсно ОСОБА_1 був власником квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 . Здійснивши пошук у Єдиному реєстрі нерухомого майна було встановлено, що у період 2013-2015 років квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , позивачу взагалі не належали. Квартира АДРЕСА_4 з 20.06.2006 по теперішній час належить на праві власності ОСОБА_4 , а 303 - з 20.06.2006 по 22.112017 належала на праві власності ОСОБА_5 , які жодних вимог до відповідача не пред`являли. Відповідач вказувала, що не укладала жодних договорів з позивачем оренди квартир і орендну плату не погоджувалася сплачувати. Позивач не передавав відповідачу квартир, що підтверджується відсутністю підписаних актів приймання-передачі, що є обов`язковим.

23.01.2020 року представник ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, яким просив у задоволені апеляційної скарги відмовити, а заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 залишити без змін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди, за умови якого позивач передав, а відповідач прийняв за плату у тимчасове користування для проживання наступне нерухоме майно: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартира АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 2.1. договір вступає в силу з 01 січня 2013 року та діє до 31 грудня 2015 року, та продовжується автоматично на рік у випадку, якщо дію договору не припинено за письмовою заявою сторін.

Відповідно до 3.2.4. договору орендар зобов`язався вносити орендну плату у розмірах, порядку і строки, встановлені договором, сплачувати всі збори, податки і комунальні платежі, пов`язані з експлуатацією даних приміщень.

Згідно з п. 5.1. договору орендар зобов`язаний вносить орендну плату за користування нерухомим майном у розмірі, порядку і в строки, встановлені договором.

За умовами п. 5.2. договору орендар щомісячно вносить оренду плату за користування нерухомим майном у відповідності з умовами договору не пізніше 5-го числа розрахункового місяця з розрахунку 2900,00 дол. США у період з травня по вересень і 2500 дол. США у період з жовтня по квітень.

Згідно з п. 6.5.2. договору у випадку несвоєчасного внесення орендатором орендної плати орендатор сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1 % від суми невнесеної орендної плати.

Розмір заборгованості з орендної плати за період з серпня 2013 року по вересень 2015 року становить 69 800,00 дол. США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку експертів N656/21-32/657/658/21-32 від 21.05.2021 року (том 3, а. с. 8-18), який було складено за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної апеляційним судом за клопотанням відповідача: підпис від імені ОСОБА_2 у графі "13.2. От имени орендатора ОСОБА_6 » на одинадцятому аркуші документа «Договор аренди квартири» від 01.01.2013 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (п. 2 висновку).

В судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції експертами були надані пояснення по кожному з пунктів складеного ними висновку.

Підстав які б слугували для відхилення вказаного висновку відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі довіреності від 05.02.2014 року ОСОБА_1 був уповноважений розпоряджатися кв. АДРЕСА_2 , а на підставі договору дарування від 22.11.2017 року позивач набув право власності на зазначену квартиру, яка серед інших квартир була предметом спірного договору оренди від 01.01.2013 року, тобто після його укладення.

З урахуванням наявних у справі належних, допустимих та достовірних доказів, відповідачем доведений факт не підписання договору оренди від 01.01.2013 року.

Таким чином, враховуючи те, що договір оренди від 01.01.2013 року ОСОБА_2 не підписувала, відповідно, цей договір не створює для неї жодних прав та обов`язків, в тому числі щодо сплати оренди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі правонаступника ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) про стягнення коштів за договором оренди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.03.2023.

Головуючий:

Судді: