Номер провадження: 22-ц/813/2227/23
Справа № 520/3692/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про вселення, визначення порядку користування житловою площею, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про вселення, визначення порядку користування житловою площею, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням (а.с.2-6).

20 жовтня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 ), діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про вселення, визначення порядку користування житловою площею, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

Вселено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та її малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартиру АДРЕСА_3 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 та виділено ОСОБА_2 та їх малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в особисте користування кімнату, що позначена в технічній документації на квартиру АДРЕСА_4 ; виділено ОСОБА_1 в особисте користування кімнату, що позначена в технічній документації на квартиру №2-площею 12,6 кв.м, та лоджію площею 1,8 кв.м; приміщення: кухню площею 9,1 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м, коридор площею 12,2 кв.м, комору площею 3,2 кв.м, вбудовану шафу площею 0,5 кв.м, залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та їх малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перешкод у користуванні кімнатою, що позначена в технічній документації на квартиру №1-площею 17,5 кв.м та приміщеннями загального користування у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.141-142 зворот).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.10.2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.142-147).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судове засідання призначене на 16 лютого 2023 року об 13 год 00 хв.

05 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, в якій третя особа просить суд проводити судове засідання у відсутності представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, а також просить суд при прийнятті рішення враховувати права та інтереси дитини.

Клопотання чи заяви про відкладення судового засідання відсутні, також не надходило заяв про призначення судового засідання в режимі відеоконференції.

Сторони по справі належним чином повідомлені про місце, час та дату розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є співвласниками спірної квартири, а також з того, що наявний лише один запропонований варіант встановлення порядку користування спільним майном (квартирою ), відповідачем альтернативних пропозицій не надходило.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне вказати наступне.

Так, судом встановлено, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції провадження було зупинено до розгляду цивільної справи №520/9294/17 (а.с 44), за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу та визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2019 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені та за позивачкою визнано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 ( а/с 67,71). Постановою Верховного Суду від 26.11.2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про визнання права власності відмовлено.

З даного судового рішення вбачається, що 19.06.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, актовий запис №253, що вбачається з свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 , виданого повторно 02.03.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у шлюбі народилась ОСОБА_3 , актовий запис №1206 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

27.04.2016 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., ОСОБА_5 передає у власність покупцям, а покупці приймають майно в наступних частках: в 2/3 частках ОСОБА_3 , в 1/3 частці ОСОБА_1 , і сплачують за нього оговорену грошову суму. Квартира АДРЕСА_3 , яка відчужується за даним договором, в цілому складається з двох житлових кімнат загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м. Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцької М.Л. 18.07.2009 року, реєстровий №834, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» номер запису 301 в книзі: 721пр-111 від 24.07.2009 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Вищевказаним рішенням суду від 28.09.2019 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини справи які встановлені рішенням суду у цивільної справі, яке набрало законної сили, не потребують додаткового доказування тому вказані вище обставини вірно взяті до уваги судом першої інстанції задля об`єктивного вирішення спору.

В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначає єдиний довід про те, що судом помилково зазначено про свідоме небажання відповідача брати участь в розгляді справи, адже, як зазначає апелянт, у ОСОБА_1 були на це вагомі причини, а саме важке серцеве захворювання на підтвердження якого було надано відповідні докази, проте, як вважає апелянт, судом не було їх взято до уваги. З огляду на вказане, апелянт вважає, що районний суд формально поставився до питання присутності відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, судом апеляційної інстанції перевіряється законність та обґрунтованість ухвалення оскаржуваного рішення суду лише в частині правильності висновків суду першої інстанції щодо можливості розгляду справи без присутності відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та обставини справи, колегія суддів вважає вказані доводи неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції виходячи з наступного.

Слід наголосити, що повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду повинно проводитися відповідно до вимог статей 74 - 76 ЦПК. При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2021 року районним судом отримано заяву відповідача, в якій він просить відкласти розгляд справи у зв`язку із хворобою та надає виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, в якій зазначено діагноз: рекурентний тонзиліт, загострення, гострий ларингіт та показання голосовий спокій, приймання лікарського препарату та полоскання горла.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем неодноразово подавались клопотання, заяви про відкладення розгляду справи з причин різного захворювання та відсутності можливості скористатись послугами адвоката (а.с.104,109,122).

Колегія суддів наголошує, що із поданих відповідачем документів не вбачається підтвердження обставин, про які вказано ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, а саме серцевого захворювання, додатково ОСОБА_1 їх надано також не було.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції неодноразово було задоволено заяви відповідача про відкладення розгляду справи, відповідачу було надано достатньо часу, зокрема, для пошуку представника та надання всіх необхідних на його думку відомостей та доказів, чого відповідачем зроблено не було.

Слід наголосити, що питання визначення критеріїв, якими повинен керуватися суд при визначення поважності (неповажності) причин неявки учасника справи законодавчо не вирішено. Вірним вбачається те, що при визначенні поважності причин неявки в судове засідання суд повинен оцінювати всі обставини у сукупності. У разі визнання причин неявки неповажними, суд зобов`язаний в судовому рішенні обґрунтувати своє рішення з цього питання: чому суд вважає зазначені підстави неповажними; з яких підстав він виходив, роблячи такий висновок, які обставини брав при цьому до уваги.

Так, з оскаржуваного рішення суду вбачається, що судом першої інстанції достатньо вмотивовано викладено позицію щодо можливості розгляду справи без присутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

Зокрема, судом вірно зазначено про відсутність від відповідача жодної заяви по суті справи ( відзиву, пояснень, клопотань про витребування або забезпечення доказів ), що дійсно свідчить про свідоме небажання відповідача приймати участь у розгляді справи.

Колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що до 15 червня 2021 року інтереси відповідача представляла адвокат Друганова В.А. і навіть в період наявності представника стороною відповідача не приймалась активна участь у розгляді справи, зокрема не було подано жодних клопотань, доказів, заперечень, пояснень тощо по суті спору.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, як зазначалось колегією, єдиним доводом апеляційної скарги є те, що судом помилково вказано про небажання відповідача приймати участь в судових засіданнях, що є формальною причиною, оскільки апелянтом не наведено жодного доводу в апеляційній скарзі по суті спору.

Тому, колегія суддів вважає, що, як відповідачу так і його представнику, під час розгляду справи судом першої інстанції було надано достатньо можливостей висловлення власної правової позиції по суті справи та створено усі умови для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, порушень норм процесуального права, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення суду, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про вселення, визначення порядку користування житловою площею, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 27.02.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.