КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4256/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Панченко Алли Віталіївни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року (суддя Колдіна О.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пімахова Діна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький Ігор Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів,

встановив:

у червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 27 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В., що зареєстрований в реєстрі за номером 6687, про стягнення з нього на користь відповідача заборгованості за кредитним договором №426919 від 22 березня 2019 року в сумі 26 011грн 80коп.; стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 9 283грн 90коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. вчинено виконавчий напис №6687, відповідно до якого з нього на користь відповідача стягнуто загальну суму заборгованості у розмірі 26 011грн 80коп. за кредитним договором №426919 від 22 березня 2019 року. 19 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пімаховою Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64900838 на підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса.

Позивач стверджував, що жодного нотаріально посвідченого чи вчиненого в простій письмовій формі кредитного договору він з відповідачем не укладав та не підписував.

Позивач стверджував, що нотаріус вчинив виконавчий напис на підставі неповного переліку документів, встановленого ст. 88 Закон України «Про нотаріат», які б підтверджували безспірність заборгованості перед стягувачем, а також порушив процедуру видачі виконавчого напису, оскільки нотаріус не пересвідчився в тому, що боржник був повідомлений про наявність у нього заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що в рамках виконавчого провадження №64900838 з нього на момент подання позову стягнуто кошти в сумі 9 283грн 90коп., що підтверджується випискою ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» за табельним номером НОМЕР_1 , які підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений

приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. від 27 січня 2021 року, за реєстровим номером 6687. Стягнуто з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 362грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Панченко А.В. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 5 592грн 67коп.

Представник позивача посилається на необґрунтованість висновків суду про те, що позивачем не надано належних доказів щодо розміру проведених відрахувань в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого напису від 27 січня 2021 року за реєстровим № 6687, оскільки на підтвердження даної обставини позивачем до позову було долучено копію виписки роботодавця - ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» за табельним номером 00488568, що підтверджується п.5 додатків до позовної заяви.

Представник позивача зазначає, що після ознайомлення з матеріалами судової справи нею було встановлено, що даний доказ у справі відсутній з невідомих причин. Разом з цим у порушення вимог п. 6 розділу ІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20 серпня 2019р., жодного акта про відсутність додатку до позову позивач та представник позивача не отримували, що свідчить про надходження до суду разом з позовною заявою вказаного додатку до позову.

Також представник позивача зазначає, що в мотивувальній частині судового рішення суд посилався на те, що згідно заяви про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 25 000грн. Разом з цим підписана представником позивача заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «Українські фінансові операції» безпідставно набутих коштів у розмірі 25 000грн, надійшла поштою до суду 20 вересня 2021 року, тобто вже після винесення судового рішення по справі. Таким чином суд першої інстанції 16 вересня 2021 року не міг розглядати по суті позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 25 000грн, а мав вирішувати лише позовні вимоги, заявлені в первинному позові про стягнення коштів в сумі 5 592грн 67коп.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

27 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором №426919 від 22 березня 2019 року за період з 20 квітня 2019 року по 19 січня 2021 року у сумі 26 011грн 80коп., що складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3600грн, простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користуванням кредитом у розмірі 1 983грн 60коп., строкової заборгованості за пенями за період з 20 квітня 2019 року по 12 березня 2020 року у розмірі 20 428грн 20коп., а також витрати, понесені стягувачем за вчинення виконавчого напису, у розмірі 500грн (с.с.28).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пімахової Д.В. від 19 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження №64900838 по виконанню зазначеного виконавчого напису нотаріуса (24-25).

Крім того, 16 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пімаховою Д.В. винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №64900838 (с.с.26-27).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису були допущені порушення Закону України «Про нотаріат».

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 25 000грн, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст.81 ЦПК України, з боку позивача не надано належних доказів щодо розміру проведених відрахувань в сумі 25 000 гривень в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого напису від 27 січня 2021 року за реєстровим №6687.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц.

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. 27 січня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованості у сумі 26 011грн 80коп., визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то позивач має правові підстави ставити питання про повернення коштів, які отримало ТОВ «Українські фінансові операції» на підставі цього виконавчого напису.

Разом з цим, довести розмір грошових коштів, які безпідставно отримав відповідач, є обов`язком позивача.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у сумі 9 283грн 90коп., посилався на виписку ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» за табельним номером НОМЕР_1 та зазначав, що копія такої виписки додана до позовної заяви, про що зазначено в п. 5 додатків.

Разом з цим, у матеріалах справи вищезазначений документ відсутній.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що у порушення вимог п. 6 розділу ІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20 серпня 2019р., працівниками канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва не складено акту про відсутність вказаного документу при отриманні позовних матеріалів від позивача, що свідчить про надходження цього документу до суду разом з позовною заявою.

Однак, матеріали справи цього документу не містять і до апеляційної скарги представником позивача цей документ також не доданий, що позбавляє можливості апеляційний суд його оцінити та визнати, що він є належним доказом у підтвердження позовних вимог.

Частинами 1 та 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції

переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, представник позивача не була позбавлена можливості надати докази у підтвердження позовних вимог, на які посилалася у позовній заяві і які надавала суду першої інстанції, однак які відсутні у матеріалах справи, при поданні апеляційної скарги.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у позовній заяві представник позивача - адвокат Панченко А.В. просила стягнути з відповідача на користь позивача 9 283грн 90коп. безпідставно набутих коштів, а у апеляційній скарзі просить стягнути 5 592грн 67коп., не наводячи аргументів зменшення позовних вимог.

За таких обставин, без надання належних і допустимих доказів, які б підтверджували розмір грошових коштів, які отримав відповідач у результаті виконання виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, апеляційний суд не може прийняти рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції 16 вересня 2021 року не міг розглядати по суті позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 25 000грн, оскільки заява про збільшення розміру позовних вимог надійшла до суду 20 вересня 2021 року, колегія суддів вважає безпідставними, так як в матеріалах справи наявна заява представника позивача Панченко А.В. про збільшення позовних вимог, яка надійшла на електронну пошту Голосіївського районного суду міста Києва 15 вересня 2021 року (с.с.46-47).

При цьому, до вказаної заяви представником позивача також не додано доказів розміру грошових коштів, які були отримані відповідачем у зв`язку із виконанням спірного виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, вищезазначені обставини не мають правового значення для вирішення спору про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, оскільки позивачем та його представником ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження отримання відповідачем будь-якої суми у результаті виконання спірного виконавчого напису нотаріуса.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів є недоведеними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Панченко Алли Віталіївни залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк