ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/992/23 Справа № 932/7477/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Биліної Т.І., Пищиди М.М.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» Сапьолко Юрія Івановича на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом -

В С Т А Н О В И Л А:

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 15 вересня 2021 року надійшов вищезазначений позов, в якому позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та зняття їх із реєстраційного обліку.

Так, позивачем зазначено, що 03 серпня 2021 року ним набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Під час реалізації своїх законних прав щодо володіння та розпорядження квартирою стало відомо, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які втратили право власності на таку. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - відмовленою

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ТОВ «2Х2 Фінанс» Сапьолко Ю.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «2Х2 Фінанс».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д.Л. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду залишити без змін, обґрунтовуючи тим,

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що

03 серпня 2021 року ТОВ «2Х2 Фінанс» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» уклали договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартира перебувала в Іпотеці на підстав договору іпотеки №PCL-302/287/2007 укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Згідно пункту 1.2 Договору право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру було зареєстровано КМБТІ 17.09.2007 року за № 13353518.

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні від 05.07.2021 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані 2 особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сам факт переходу права власності на спірну квартиру до ТОВ «2х2 ФІНАНС», не може бути безумовною підставою для визнання її колишніх власників, такими, що втратили право користування ним чи виселення з такого майна, оскільки таке є втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали письмові повідомлення про позасудове врегулювання питання щодо усунення перешкод у користуванні квартирою. Отже, у справі, що розглядається, порушуються інтереси відповідачів, що вселені у спірне майно на відповідній правовій підставі, які набули охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Доводи викладені в апеляційній скарзі в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідачі втратили право власності на спірну квартиру, а тому вони відповідно автоматично втратили і право користування квартирою, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими

Апеляційний суд зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за частиною другою статті 40 Закону № 898-IV та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вказані висновки Верховного Суду України до спірних правовідносин не застосовуються, колегія суддів вважає помилковими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК Української РСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_3 за кредитні кошти (а.с.5-11)

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, а тому підстав для задоволення позову немає.

Також, суд першої інстанції правильно послався на Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на підстав якого запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

У зв`язку з цим можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс» Сапьолко Юрія Івановича залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.І.Биліна

М.М. Пищида