Справа № 333/4908/21
Провадження № 2/333/142/23
25 січня 2023 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Кулик В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кари Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, цивільну справу № 333/4908/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, -
16.07.2021 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, до складу якого, зокрема, входить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана померлим чоловіком на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Торг-Інвест» за реєстраційним номером № Н-2630. У спірній квартирі, окрім позивача, був зареєстрований відповідач по справі, ОСОБА_2 син чоловіка від першого шлюбу, який у квітні 2001 року разом зі своєю матір`ю і братом виїхали у невідомому напрямку. Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 21.05.2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у неї оригіналу документа, що посвідчує право власності на спірну квартиру, який пройшов державну реєстрацію. У зв`язку з викладеним, позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Матеріали цивільної справи на підставі автоматичного розподілу передано на розгляд судді Кулик В.Б.
Ухвалою судді від 21.07.2021 року матеріали позовної заяви залишено без руху.
28.08.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 30.11.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, свої інтереси в суді довірила представляти адвокату Трачук Н.І., яка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.
До суду відповідач ОСОБА_2 , будучи своєчасно і належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, відзиву до суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер у віці 54 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.05.2017 року, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 3501.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. 2).
За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 1258 ЦК України,спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Із змісту свідоцтва про одруження від 26.04.1999 року слідує, що ОСОБА_1 з 26.04.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 9).
Останнім місцем реєстрації ОСОБА_3 була квартира за адресою: АДРЕСА_3 , на час смерті реєстрації не мав.
Судом було витребувано спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З копії спадкової справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину у встановлений законом строк. Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 21.05.2018 року № 1012/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_3 , у зв`язку з ненаданням спадкоємцем документу, що посвідчує право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також, встановлено, що померлий ОСОБА_3 до дня своєї смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначену адресу проживання спадкодавця також зазначає ОСОБА_1 в своїй заяві про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначила, що крім неї є інші спадкоємці, а саме: ОСОБА_2 (син від першого шлюбу) та ОСОБА_4 , діти спадкодавця.
За матеріалами спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори, окрім ОСОБА_1 , ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини належало ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року, зареєстрованим Запорізькою товарною біржею «Торг-Інвест» за реєстраційним номером № Н-2630 (а.с. 14).
У зв`язку із не посвідченням нотаріально договору купівлі-продажу квартири нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на квартиру.
Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спір у даній справі, оскільки він стосується подій 1997 року, належить вирішувати відповідно до чинного на той час законодавства, зокрема Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, Закону Української РСР «Про власність», Закону України «Про товарну біржу» та інших нормативних актів.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», що діяв і на момент укладення договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року, товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій, за ст. 15 цього Закону не підлягали нотаріальному посвідченню угоди щодо купівлі-продажу, поставки та обміну товарів, допущених до обігу на товарній біржі, учасниками якої є члени біржі, якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня, угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі».
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України, 1963 року.
Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами.
Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 227 ЦК України, 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Статтею 47 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Зі змісту договору від 15.08.1997 року вбачається, що даний договір укладений відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Запорізькій Товарній біржі «Торг-Інвест», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.
Відповідно до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що в процесі розгляду справи встановлено, що до складу спадкового майна входить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .
Отже, позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки в належний строк подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.
З довідки Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському районі № 04-42/3-3/1121 від 04.04.2018 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_2 , який є сином померлого ОСОБА_3 , тобто входить до спадкоємців першої черги за законом.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
В той же час для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин щодо інших спадкоємців положень частини третьої статті 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ,є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації праві свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Відповідно до ч. 10 статті 6 цього ж Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Аналіз наведених законодавчих норм свідчить проте,що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією,законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому першочергове значення в таких випадках мають, зокрема, довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо поблизу проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують.
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України, яка регламентує подачу доказів, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивачем до суду надано копію позовної заяви, складеної за життя від імені померлого ОСОБА_3 . Зміст позову полягає в тому, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований його син ОСОБА_2 , 1982 року народження, проте з квітня 2001 року син виїхав з квартири на інше постійне місце проживання, проте у добровільному порядку знятись не реєстрації не бажає. Позовні вимоги полягали в тому, щоб визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте, до суду даний позов не був поданий, рішення суду з цього приводу відсутнє.
Відповідно до акту про не проживання від 11.11.2019 року , засвідченого головою правління ОСББ «Побутовець-3», ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає з 20 грудня 2004 року.
На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 спірна квартира в ОСОБА_2 не була постійним місцем проживання, хоча він був зареєстрований у ній і право його проживання у ньому не обмежувалось. У визначений законом строк ОСОБА_2 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.
Державна реєстрація ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_3 , так як відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання зі своїм батьком ОСОБА_2 на час його смерті та останній не подав нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини.
Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 1216, 1218, 1223, 1261, 1268 ЦК України, Законом України «Про товарну біржу», ч. 4 ст. 223, ст. ст. 10-13, 77-80, 141, 263-265, 280-283, 289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше двох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 25.01.2023 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя В.Б. Кулик