ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/2527/19 Номер провадження 22-ц/814/929/23Головуючий у 1-й інстанції Матвієвська Г.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 88 483 грн. 96 коп. , яка виникла під час примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2012 року ухваленого у справі № 2029/2-3067/2011 , яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів заробітку, починаючи з 22.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивовано тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.02.2012 року ухваленим у справі № 2029/2-3067/2011 з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів заробітку, починаючи з 22.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття. Внаслідок не виконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів, за період з 22.12.2011 року по 01.04.2019 року утворилася заборгованість в сумі 88 483 грн. 96 коп. 06.04.2012 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова видано виконавчий лист № 2029/2-3067/2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частини від доходу, починаючи з 22.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначений виконавчий лист пред`явлено для примусового виконання до Балаклійського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. 27.02.2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №33620308. З дня відкриття виконавчого провадження боржником в повному обсязі рішення не виконувалось, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам від 09.02.2018 року. З 18.09.2018 року, виконавче провадження перебуває на виконанні в Міжрайонний ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області за місцезнаходженням майна боржника. На даний час, боржник рішення суду добровільно не виконує.

У зв`язку з наявністю заборгованості, яка виникли під час примусового виконання вказаного вище рішення суду з вини відповідача, позивач просить застосувати до відповідача положення ч. 1 ст. 196 СК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 10 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 22.12.2011 року по 01.04.2019 року у сумі 88 483 грн.96 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , судовий збір на користь держави в сумі 884,84 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивач довела обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та надала належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували факт несплати ОСОБА_1 аліментів.

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів .

Крім того, апелянт вказує, що у разі застосування до особи яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду , заходів , передбачених частиною 14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» , максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання , передбачених частиною 14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», а отже сума стягнута з нього оскаржуваним рішенням підлягає зменшенню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи.

У грудні 2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу , в якому представник ОСОБА_2 , адвокат Манькова В.В. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з вимогами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.02.2012 року, ухваленого у справі № 2029/2-3067/2011, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку, починаючи з 22.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам зробленого головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пересічанською Я.В. за ОСОБА_1 числиться заборгованість по сплаті аліментів, стягнутих з нього на користь позивача на утримання дитини, станом на 31.03.2019 року в розмірі 88 483 грн. 96 коп. (а.с.19).

Також , до матеріалів справи додано Попередження про кримінальну відповідальність передбачену ст.164 КК України , що адресоване ОСОБА_1 , у зв`язку із злісним ухиленням від сплати аліментів.

При подачі заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 надано суду постанову про накладення на нього штрафу від 09.11.2018 року ВП №33620308 , згідно якої на ОСОБА_1 накладено штраф відповідно до ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів.

Також в справі міститься постанова про накладення штрафу на ОСОБА_1 від 31.05.2021 року ВП №33620308 , згідно якої на ОСОБА_1 відповідно до ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» накладено штраф у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач жодних доказів на підтвердження обставин, за яких виникла заборгованість по аліментним зобов`язанням суду не надав, розмір нарахованої державним виконавцем заборгованості не оспорив.

У зв`язку з чим, є підстави вважати, що через ухиляння відповідача від виконання свого обов`язку по утриманню своєї дитини виникла заборгованість зі сплати аліментів, а відповідно, він повинен нести цивільно-правову відповідальність за це, сплативши позивачу пеню.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно зі статтею 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 196 СК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, що сприяє належному його виконанню та стимулює боржника до належної поведінки. Таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку зі сплати аліментів.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року зазначено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів звертає увагу, що апелянт при розгляді справи судом першої інстанції не надав належних і достатніх доказів, які б свідчили про неможливість ОСОБА_1 сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, а також підтверджували б факт виникнення заборгованість по сплаті аліментів не з його вини.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України??відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Натомість, твердження апелянта стосовного того, що сума неустойки підлягає зменшенню на суму штрафів колегія суддів оцінює критично з слідуючих підстав.

По-перше, постанова державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Харків) від 31.05.2021 року у виконавчому провадженні №33620308 було винесено після 10 січня 2020 року а отже після винесення судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 пені , відтак вказана вимога не підлягає задоволенню.

По-друге , щодо постанови головного державного виконавця міжрегіонального відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області від 09.11.2018 року у виконавчому провадженні №33620308 , колегія суддів зауважує, що по при посилання відповідача у заяві про перегляд заочного рішення на перебування закордоном у період розгляду вказаної справи ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаного факту. З матеріалів даної справи слідує, що відповідач ухилявся від явки до суду, надання відзиву на позовну заяву, подання доказів, заявлення клопотань про приєднання до матеріалів справи доказів, а тому з огляду на вказані обставини, районний суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав урахування вказаного доказу та перегляду заочного рішення.

Суд наголошує, що апелянту було відомо про те, що з нього за рішенням суду від 03.02.2012 року, ухваленого у справі № 2029/2-3067/2011, на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку, починаючи з 22.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття.

Відтак, колегія суддів вважає , що висновок місцевого суду щодо стягнення з ОСОБА_1 неустойки за прострочення сплати аліментів у відповідності до ч.1 ст.196 СК України в сумі 88 483 грн. 96 коп. є законним та обґрунтованим.

Апелянт також вказує, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності закріплений положеннями п.1 ч.2 ст.258 ЦК України , проте норми Сімейного кодексу України такого строку не передбачають.

Так , відповідно до ст.20 СК України до правовідносин , щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки , врегульованих ст.196 СК України позовна давність не застосовується.

Відповідно до зазначеної статті строк позовної давності застосовується до вимог, що випливають із сімейних відносин передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 січня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов