КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/28854/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/287/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укроборонресурси», треті особи: Фонд державного майна України, в.о. генерального директора Мусієнко Едуард Костянтинович про визнання незаконним пункту наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним пункт перший наказу ДП «Укроборонресурси» № 114-к від 26 жовтня 2021 року про його звільнення з роботи та поновити його на посаді першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 26 жовтня 2021 року до ухвалення судом рішення про поновлення на роботі (т. 1 а.с. 1-9).

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з січня 2012 року він займав посаду першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси». 25 листопада 2015 року наказом ДК «Укроборонпром» на нього було покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Укроборонресурси».

Проте 26 жовтня 2021 року в.о. генерального директора Мусієнко Е.К. видав наказ № 114-к про звільнення з займаної посади позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним, зважаючи на наступне.

Вказував, що винесенню наказу про його звільнення передувало видання відповідачем наказу № 19 від 25 серпня 2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису», що призвело до зменшення кількості штатних одиниць з двадцяти п`яти до п`ятнадцяти.В новому штатному розписі займана ним посада відсутня. Вважає, що підстави для скорочення чисельності та штату працівників були відсутні, адже в самому наказі № 19 не було передбачено скорочення займаної ним посади.

Крім того, зазначав, що Фонд державного майна України, як орган приватизації, не погоджував скорочення чисельності штату, оскільки листом Фонду державного майна України від 16 серпня 2021 року, на який посилається підприємство в наказі, лише погоджено нову структуру підприємства. До того ж у листі Фонду державного майна України від 02 липня 2020 року зазначено про неможливість надання дозволу на проведення скорочень чисельності працівників в ДП «Укроборонресурси».

Також скорочення чисельності працівників не було погоджено з Радою трудового колективу, як це зазначено у ч. 1 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення».

Позивач звертав увагу, що перед звільненням йому було вручено повідомлення про те, що в ДП «Укроборонресурси» з 25 серпня 2021 року відбудуться організаційно-штатні зміни, а саме виключення зі структури посади першого заступника генерального директора. Повідомлення містило пропозицію перевестися на посаду діловода з посадовим окладом 10 000 грн. При цьому, відповідачем у повідомленні не зазначалось, чи є на підприємстві інші посади, та до повідомлення не додавався перелік існуючих на підприємстві вакансій. Разом з тим, наказом відповідача № 19 від 25 серпня 2021 року створено нові посади, зокрема, начальника служби економічної безпеки та начальника відділу оренди та розпорядження державним майном, проте, жодна з вказаних посад позивачу не пропонувалась. Вважає, що досвід та освіта дозволяли останньому претендувати на зайняття новостворених посад.

Стверджував, що при його звільненні відповідач діяв з порушенням норм статуту підприємства, які вимагають погодження його звільнення з суб`єктом управління - Фондом державного майна України, та в порушення колективного договору його звільнення не було погоджено з Радою трудового колективу (т. 1 а.с. 1-9).

У травні 2022 року в.о. генерального директора ДП «Укроборонресурси» Мусієнко Е.К. подав до суду відзив на позовну заяву, в якій просив у задоволенні позовних вимог відмовити (т. 1 а.с. 117-120).

На обґрунтування відзиву вказував, що оскаржуваний наказ прийнятий на виконання наказу № 19 від 25 серпня 2021 року в межах повноважень, передбачених статутом підприємства та на виконання мети щодо подальшої приватизації ДП «Укроборонресурси», та скорочення чисельності працівників та посад, які не потрібні підприємству є цілком законним. Вважає, що оскарження наказу не є належним способом захисту трудових прав працівника, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією директора підприємства та є складовою права на управління діяльністю підприємством, а тому, вказаний наказ не підлягає оскарженню в рамках судового розгляду.

Вказував, що 16 серпня 2021 року першим заступником голови Фонду державного майна України була погоджена нова структура підприємства та новий штатний розпис, в яких були відсутні посади першого заступника генерального директора, заступника генерального директора з фінансово-економічної діяльності та заступника генерального директора з комерційних питань.

З новою організаційною структурою відповідача та наказом відповідача № 19 від 25 серпня 2021 року був ознайомлений весь трудовий колектив, в тому числі члени Ради трудового колективу. Жодних зауважень, скарг або заперечень ні від Ради трудового колективу, ні від позивача не надходило. Таким чином, посилання позивача на те, що скорочення чисельності працівників не було погоджено Радою трудового колективу не відповідає дійсності.

Відповідач звертав увагу, що станом на дату подання позовної заяви, сплинув строк оскарження наказу № 19 від 25 серпня 2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису підприємства», який складає три місяці в порядку ст. 233 КЗпП України. При цьому, позивач був ознайомлений з наказом ще в серпні 2021 року.

Вважав, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними, оскільки питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого органу (т. 1 а.с. 117-120).

У серпні 2022 року до суду надійшли пояснення від третьої особи - в.о. голови Фонду державного майна України Батової О.І., в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилалась на те, що до компетенції Фонду державного майна України не належить затвердження штатного розпису підприємства.

Також, 16 серпня 2021 року з метою сприяння процесу приватизації ДП «Укроборонресурси», оптимізації діяльності підприємства, мінімізації витрат, погашення заборгованості перед бюджетом Фондом державного майна України, як органом управління підприємства, було погоджено ДП «Укроборонресурси» скорочення всіх заступників генерального директора підприємства шляхом погодження першим заступником голови Фонду державного майна України ОСОБА_2 нової організаційної структури підприємства.

Вказувала, що згода на скорочення посад першого заступника генерального директора з фінансово-економічної діяльності та заступника генерального директора з комерційних питань була надана Фондом 16 серпня 2018 року шляхом погодження нової організаційної структури ДП «Укроборонресурси», в якій вищезазначені посади відсутні.

Позивача було належним чином ознайомлено з повідомленням про переведення на вакантну посаду та запропоновано посаду діловода на підприємстві, від якої позивач відмовився. Після спливу двомісячного терміну з моменту попередження позивача про скорочення його посади, його було законно звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с.146-155).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ДП «Укроборонресурси», треті особи: Фонд державного майна України, в.о. генерального директора Мусієнко Е.К. про визнання незаконним пункту наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено (т. 1 а.с. 194-198).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, 23 листопада 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (т. 1 а.с. 208-215).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що твердження про те, що погодження скорочення чисельності працівників підприємства відбулося, не відповідає обставинам справи, адже листом від 16 серпня 2021 року № 10-47-19056 Фонд державного майна України погодив лише організаційну структуру, посилаючись на повноваження, передбачені пунктами 10.7.31, 10.16 (17) статуту, тоді як, повноваження надавати згоду на скорочення чисельності працівників закріплені у нормах ч. 4 с. 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна». Оскільки скорочення чисельності працівників вчинене без попереднього погодження органом приватизації, то такий правочин є недійсним.

Зазначав, що передбачена статутом згода Фонду державного майна України на його звільнення відповідачем не отримувалась, проте, суд зазначив, що ДП «Укроборонресурс» реалізувало своє право з управління підприємством у порядку виконання вимог ст.ст. 64, 65 ГК України. Таким чином, суд хоча й дійшов висновку про необхідність отримання згоди на звільнення позивача як першого заступника генерального директора підприємства, але безпідставно ототожнив погодження нової структури підприємства з отриманням згоди. Разом з тим, долучений до матеріалів справи лист Фонду державного майна України від 12 листопада 2021 року № 10-47-26891 прямо засвідчує, що Фонду не було відомо про звільнення позивача. Судом не надано належної правової оцінки вказаному листу як доказу, а також не наведено мотивів його відхилення.

Апелянт зазначав, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи були запропоновані позивачу інші посади, які були утворені на підприємстві. Вказував, що відмовився від посади діловода, проте, інші посади йому не пропонували. Тому суд зробив помилковий висновок, що відповідач у процесі скорочення чисельності працівників дотримався норм ст. 49-2 КЗпП України (т. 1 а.с. 208-215).

11 січня 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ДП «Укроборонресурс» - адвоката Гайдамаченка В.Г., в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін та вирішити питання щодо судових витрат.

Зазначав, що апеляційна скарга є необґрунтованою, твердження апелянта не відповідають дійсності. Так, позивачу було запропоновано посаду діловода, від якої він відмовився письмово. Іншої вакантної посади, яку міг би займати позивач з урахуванням його кваліфікації та освіти, в ДП «Укроборонресурс» не було і немає. Позивач скаржився на те, що йому не було запропоновано посаду начальника служби економічної безпеки та начальника відділу оренди та розпорядження майном. Проте на вказані посади були переведені працівники, службові обов`язки яких не змінилися, а змінилася назва посади.

Тобто позивач невірно зазначає в апеляційній скарзі щодо утворення на підприємстві нових посади, адже останній достовірно знає, що на підприємстві було лише змінено назву старих посад на нові, та ті ж самі працівники залишилися на тих самих посадах, тільки з новою назвою посад. Наказ № 19 від 25 серпня 2021 року не оскаржувався ні позивачем, ні членами трудового колективу підприємства.

Звертав увагу, що слідчим відділом Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 10001943 стосовно громадянина ОСОБА_1 , відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 серпня 2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, зловживання владою або службовим становищем. Підставою досудового розслідування стали злочинні дії ОСОБА_1 на посаді в.о. генерального директора ДП «Укроборонресурс», який зловживаючи своїм службовим становищем отримував додаткові кошти у вигляді заробітної плати, які він не мав права отримувати.

Крім того, Солом`янським районним судом міста Києва 20 травня 2013 року було засуджено ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 364 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади державної служби строком 1 рік, на підставі ст. 75 КК України, було звільнено від відбування основного строку та залишив іспитовий строк 1 рік 3 місяці з позбавленням права займати посади на державній службі. Судом було встановлено, що ОСОБА_1 перебуваючи на керівній посаді у Державному департаменті надлишкового майна та землі Міністерства оборони України, умисно не організував укладання угод з іншими підприємства, а організував шляхом усних вказівок своїм підлеглим працівникам, які не усвідомлювали протиправність своїх та його дій (т. 2 а.с. 1-18).

13 січня 2023 року до суду надійшли пояснення від третьої особи Фонду державного майна України, в яких представник Чижмарь Ю. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 48-56).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача - адвокат Гайдамаченко В.Г. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, які отримані уповноваженими особами, телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (т. 1 а.с. 228-233 т. 2 а.с. 66-68).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ДП «Укроборонресурси» № 1к від 20 січня 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси» (т. 1 а.с. 11-12).

Відповідно до статуту ДП «Укроборонресурси», затвердженого наказом Фонду державного майна України № 923 від 28 травня 2021 року, ДП «Укроборонресурси» є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (суб`єкт управління підприємства) (т. 1 а.с. 13-37).

В пункті 4.12 статуту зазначено, що підприємство самостійно розробляє і затверджує штатний розклад (розпис), визначає фонд оплати праці та встановлює форми, системи і розміри оплати праці власних працівників, порядок надання і тривалість щорічних оплачуваних і додаткових відпусток у порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з пунктом 13.4 статуту злиття, приєднання, поділ, виділ та перетворення підприємства здійснюється за рішенням суб`єкта управління підприємства, а у випадках, передбачених законом, за рішенням суду або відповідних органів, у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Наказом Фонду державного майна України № 5 від 06 січня 2021 року «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2021 році» ДП «Укроборонресурси» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2021 році (т. 1 а.с. 121-123).

Листом Фонду державного майна України № 10-47-19056 від 16 серпня 2021 року за поданням підприємства було повідомлено про затвердження структури ДП «Укроборонресурси» за умови внесення змін до фінансового плану на 2021 рік (т. 1 а.с. 42).

Наказом в.о. генерального директора ДП «Укроборонресурси» Мусієнка Е.К. № 19 від 25 серпня 2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису підприємства» було виключено зі штатного розпису структурні одиниці: фінансово-економічний відділ, службу безпеки, комерційний відділ, відділ матеріально-технічного забезпечення. Включено до штатного розпису: службу економічної безпеки, відділ оренди та розпорядження державним майном, бухгалтерія-аутсорсинг. З 26 серпня 2021 року введено в дію новий штатний розпис та структуру ДП «Укроборонресурси»(т. 1 а.с. 38-41).

Порівняльний аналіз штатних розписів підприємства відповідача, наданих до районного суду, дає підстави для висновку про скорочення усіх посад заступників генерального директора, у т.ч. в новому штатному розписі посада першого заступника генерального директора підприємства не була передбачена (т. 1 а.с. 38-41).

Підставою для видання наказу зазначено структуру підприємства, погоджену Фондом державного майна України від 16 серпня 2021 року № 10-47-19056 (т. 1 а.с. 38, 124-125).

Позивач був ознайомлений з вказаним наказом щодо погодження організаційної структури підприємства 25 серпня 2021 року під особистий підпис (т. 1 а.с. 126).

01 жовтня 2021 року позивачу письмово було запропоновано вакантну посаду діловода з посадовим окладом 10 000,00 грн., з одночасним повторним повідомленням про майбутнє вивільнення, із пропозицією про прийняте рішення повідомити до 26 жовтня 2021 року (т. 1 а.с. 45).

Наказом № 114-к від 26 жовтня 2021 року позивач звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 48).

За змістом наказу його підставою був наказ № 19 від 25 серпня 2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису підприємства».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Згідно з наказом Фонду державного майна України № 5 від 06 січня 2021 року «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2021 році» ДП «Укроборонресурси» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2021 році (т. 1 а.с. 121-123).

У зв`язку з цим у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема з 26 серпня 2021 року введено в дію новий штатний розпис та структуру ДП «Укроборонресурси» та відповідно скорочено посаду першого заступника генерального директора, яку обіймав позивач ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що нова структура ДП «Укроборонресурси» та новий штатний розпис, в якому відсутня посада позивача - першого заступника генерального директора, 10 серпня 2021 року була затверджена в.о. генерального директора ДП «Укроборонресурси» Мусієнком Е.К. та 16 серпня 2021 рокунова структура ДП «Укроборонресурси» була погоджена першим заступником голови Фонду державного майна України (т. 1 а.с. 125).

Відповідно до положень ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Позивач посилався на те, що його звільнення з посади першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси» мало бути погоджено Фондом державного майна України та звертав увагу на лист Фонду державного майна України від 12 листопада 2021 року, в якому зазначено, що Фонд державного майна України не надавав згоду щодо звільнення першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси» ОСОБА_1 у відповідності до статуту підприємства (т. 1 а.с. 49-50).

Апеляційний суд перевірив такі доводи позивача та встановив, що змістом пункту 10.7.33 статуту до виключної компетенції суб`єкта управління підприємства відповідно до покладених на нього завдань належить, зокрема, погодження призначення та звільнення (крім випадків звільнення працівника за власним бажанням або за згодою сторін) Генеральним директором підприємства керівників та їх заступників дочірніх підприємств, філій, представництв, відділень інших відокремлених підрозділів, в тому числі заступників (в т.ч. першого) Генерального директора підприємства, головного бухгалтера, начальника юридичного відділу/управління/департаменту, керівників виробничих структурних підрозділів та функціональних структурних підрозділів підприємства.

Разом з тим, Фонд державного майна України, який є суб`єктом управління підприємства, прийняв рішення про приватизацію ДП «Укроборонресурси» та погодив нову штатну структуру ДП «Укроборонресурси», в якій була відсутня посада позивача - першого заступника генерального директора підприємства (т. 1 а.с. 124-125).

Враховуючи вказане, колегія суддів відхилила доводи позивача щодо необхідності погодження його звільнення Фондом державного майна України, оскільки прийнявши рішення про приватизацію та погодивши нову штатну структуру підприємства, Фондом державного майна України, як суб`єктом управління, фактично було погоджено можливість звільнення тих працівників, посади яких було скорочено і додаткового погодження з цього приводу не вимагалось.

На виконання вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України позивача про наступне вивільнення персонально мало б бути попереджено не пізніше ніж за два місяці.

25 серпня 2021 року позивач під особистий підпис був ознайомлений щодо погодження організаційної структури підприємства, у якій відсутня посада першого заступника генерального директора ДП «Укроборонресурси» (т. 1 а.с. 125-126).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач під особистий підпис був ознайомлений з наказом відповідача № 19 від 25 серпня 2021 року «Про проведення реорганізаційних заходів відповідно до нової структури та штатного розпису підприємства», яким з 26 серпня 2021 року введено в дію новий штатний розпис та структуру ДП «Укроборонресурси», в яких посада першого заступника генерального директора підприємства не була передбачена (т. 1 а.с. 127).

Таким чином, про майбутнє звільнення позивача було попереджено 25 серпня 2021 року, звільнено наказом № 114-к від 26 жовтня 2021 року, тобто попередження відбулося за два місця до звільнення.

Оскільки відповідач запропонував вакантні посади позивачу у межах 2-місячного терміну з дня попередження його про звільнення та до дня фактичного звільнення, колегія суддів не вважає порушенням норми ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо дотримання встановлених термінів.

Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з довідкою ДП «Укроборонресурси» від 10 травня 2022 року у період з 26 серпня 2021 року по 26 жовтня 2021 року на ДП «Укроборонресурси» були вакантні посади: юрисконсульт та діловод. Інші зміни у штатному розписі полягають у зміні назви відділу (й відповідно деяких посад) без істотної зміни умов праці та функції підрозділу за виключенням відділів, які взагалі ліквідовані зі штату підприємства (т. 1 а.с. 187).

Позивач не заперечував, що йому було запропоновано посаду діловода, від якої він відмовився, посаду юрисконсульта позивач не міг обіймати за відсутності відповідної освіти.

Проте позивач звертав увагу, що відповідачем не додавався до повідомлення про звільнення перелік існуючих на підприємстві вакансій, зокрема, начальника служби економічної безпеки та начальника відділу оренди та розпорядження державним майном, проте, які йому не пропонувались. Вважає, що досвід та освіта дозволяли останньому претендувати на зайняття цих новостворених посад.

Відповідач вказував, що на вказані посади були переведені працівники, службові обов`язки яких не змінилися, а змінилися назви посади. На підтвердження вказаного до суду надано копії посадових інструкцій начальника служби економічної безпеки та начальника відділу оренди та розпорядження державним майном, та копію листа Фонду державного майна України від 10 серпня 2021 року щодо погодження на посаду начальника служби економічної безпеки ОСОБА_3 (т. 1 а.с.176-186).

Заперечуючи наявність інших вакантних посад на підприємстві відповідач зазначав, що у серпні 2021 року на вказані посади були переведені працівники, службові обов`язки яких не змінилися, а змінилася назва посади та назва відділів, а тому вказані посади не були вакантними у період з 26 серпня 2021 року по 26 жовтня 2021 року, що знайшло підтвердження наданими до районного суду доказами.

Позивачем не спростовано цих доводів відповідача про відсутність вакантних посад начальника служби економічної безпеки та начальника відділу оренди та розпорядження державним майном у період з 26 серпня 2021 року по 26 жовтня 2021 року.

При цьому, позивач не вказував на його переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі, передбачене законодавством.

З урахуванням того, що відповідач запропонував позивачу вакантну посаду, на якій він міг би працювати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду, з дня попередження про звільнення та до дня фактичного звільнення, відповідачем дотримано вимог ч. 3 ст. 49-2 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України з урахуванням неможливості переведення працівника без його згоди на іншу роботу.

За змістом ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця також регламентовано ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено випадки, за яких допускається розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), зокрема, звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Позивач посилався на те, що скорочення чисельності працівників не було погоджено з Радою трудового колективу, як це зазначено у ч. 1 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» (у редакції, чинній на час звільнення) права і обов`язки роботодавців та їх об`єднань щодо забезпечення зайнятості населення, захисту від безробіття та його наслідків визначаються цим Законом, законами України "Про організації роботодавців" та "Про соціальний діалог в Україні", іншими нормативно-правовими актами, колективними договорами та угодами, укладеними на загальнодержавному, галузевому та регіональному рівнях.

У матеріалах справи міститься копія колективного договору на 2007-2008 роки, укладеного між генеральним директором ДП «Укроборонресурси» та головою Ради трудового колективу. Згідно з п. 2.17 Рада трудового колективу зобов`язується надавати згоду на вивільнення працівників тільки після використання всіх можливостей для збереження трудових відношень (т. 1 а.с. 51-64).

Поряд з цим судом встановлено і сторони цього не заперечували, що на підприємстві ДП «Укроборонресурси» не було утворено профспілку і позивач ОСОБА_1 не був членом профспілки про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання в суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 75-78).

Доводи позивача ОСОБА_1 , що працівники підприємства входили до профспілки, утвореної у ДК «Укроборонпром» об`єктивними доказами по справі не підтверджені. Крім того, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1229 «Деякі питання діяльності Державного концерну "Укроборонпром"», державне підприємство «Укроборонресурси» було виключено зі складу Державного концерну «Укроборонпром», а тому відповідні доводи позивача суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Не надано до суду і об`єктивних доказів того, що у ДП «Укроборонресурси» була створена Рада трудового колективу. При цьому, на пропозицію колегії суддів до суду не було надано будь-яких доказів утворення Ради трудового колективуДП «Укроборонресурси» та(або) визначення її персонального складу, а в судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ДП «Укроборонресурси» - адвокат Гайдамаченко В.Г. підтвердили, що чисельний склад ДП «Укроборонресурси» загалом складав 15 працівників, прізвища з підписами яких зазначені в листах погодження (ознайомлення) організаційної структури підприємства, яка з 26 серпня 2021 року була введена новим штатом, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання в суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 125-127, т. 2 а.с. 75-78).

З огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд визнав вказані обставини встановленими та відхилив відповідні доводи апелянта.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 січня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова