К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року місто Київ

справа № 761/19308/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/14354/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової Ольги Сергіївни, подану представником Купченком Вадимом Володимировичем , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Саадулаєва А.І. від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст обставин справи

У травні 2021 році ОСОБА_4 звернулася із позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О.С., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позов мотивовано тим, що з 9 грудня 2014 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер в місті Варшава (Республіка Польща), після чого відкрилася спадщина на належне йому майно.

29 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О.С. із заявою про прийняття

спадщини. Також із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 звернулася ОСОБА_1 , яка вважає себе його донькою.

20 лютого 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва О.С.видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на частку спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 198.

Видаючи вказане свідоцтво, приватний нотаріус не врахував, що спадковим майном є грошові депозити у банках (АТ КБ "Приватбанк", АТ "ПУМБ", АТ "Райффайзен Банк Аваль", BNP PARIBAS (місто Варшава), PKO Bank Polski (місто Варшава)) та квартира в АДРЕСА_1 . Вказане майно було придбано під час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя і спадкування може відбуватися лише щодо тієї частини, що належала безпосередньо ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва О.С.не видала позивачу свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя (1/2 від всього майна), включила до спадкового майна належну позивачу частку у спільному майні, позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 лютого 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 198.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С., зареєстроване в реєстрі за № 198, у спадковій справі № 19/2018.

Рішення суду мотивовано тим, що до оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 лютого 2020 року приватним нотаріусом включено майно, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто частку позивача в спільній власності подружжя.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 лютого 2020 року видано для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном, і відповідно до встановленої форми мало містити відомості про спадкоємців і розмір частки у спадковому майні (без зазначення складу майна), а тому права позивача не порушені. Крім того, позивач не була позбавлена можливості звернутися для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, однак цього не зробила.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О.С. - Купченко В.В. також подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що нотаріусом не було встановленого жодного відкритого банківського рахунку на ім`я спадкодавця, а відповіді з польських банків так і не надійшли; позивачем не було подано жодних документів на підтвердження права власності спадкодавця на будь-яке рухоме чи нерухоме майно в Україні або за кордоном; свідоцтво про право на спадщину видано на частку до майна померлого тобто право позивача не порушено, оскільки вказане свідоцтво стосується лише частки померлого, а не спадкового майна в цілому.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва О.С. та її представник Купченко В.В. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 9 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (том І а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у місті Варшава, Республіка Польща (том І а.с. 6-7).

Згідно копії свідоцтва про народження від 27 лютого 2001 року Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 (том І а.с. 63).

29 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О.С. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 . На підставі її заяви заведена спадкова справа № 19/2018 (том ІІ а.с. 13-114).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 спадщина відкрилася щодо банківських вкладів на рахунках в АТ КБ "Приватбанк", АТ "ПУМБ", АТ "Райффайзен Банк Аваль", BNP PARIBAS (місто Варшава), PKO Bank Polski (місто Варшава). Разом з тим, згідно відповідей на запити приватного нотаріуса, рахунки/грошові кошти на рахунках на ім`я ОСОБА_6 відсутні.

Сторони не заперечують, що 27 липня 2017 року ОСОБА_6 придбано квартиру АДРЕСА_1 . Цей факт частково підтверджується копією нотаріального акту (Реєстр А № 6431/2017) (том І а.с. 163-164).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 лютого 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 198 (спадкова справа № 19/2018), виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С., спадкоємцями на все майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, є його дочка, ОСОБА_1 - на частку; його дружина ОСОБА_4 - на частку. Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видано ОСОБА_1 (том ІІ а.с. 106).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1219 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця право на спадщину (частина 1 і 3 статті 1269 ЦК України).

Згідно частиною 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємців на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, бо право на спадкове майно у них виникає з моменту відкриття спадщини.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для залучення до спадкування осіб, що подали заяву, склад спадкового майна. На підтвердження цих обставин витребовуються відповідні документи.

Нормами ЦК України також передбачена можливість оспорювання свідоцтва про право на спадщину.

Так, статтею 1301 ЦК України передбачена що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У справі, що переглядається, спір виник щодо видачі приватним нотаріусом спадкоємиці ( ОСОБА_1 ) померлого ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16.

Це регламентовано Правилами ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 та зареєстровані у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, в додатку 25 яких передбачена форма № 16 - свідоцтво про право на спадщину, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном.

Специфіка видачі свідоцтва зазначеної форми обумовлена наявністю колізійних норм щодо спадкування майна з іноземним елементом, оскільки, окрім загальних правил, визначених книгою VI "Спадкове право" ЦК України, Законом України "Про нотаріат", правовідносини щодо спадкування унормовані Законами України "Про міжнародне приватне право", "Про міжнародні договори України", а також міжнародними договорами про правову допомогу, учасником яких є Україна.

За загальним правилом правовідносини щодо спадкування нерухомого майна регулюються за єдиним принципом, а саме: до правовідносин щодо спадкування нерухомого майна застосовується законодавство договірної сторони, на території якої знаходиться таке майно. Такий порядок закріплений у статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право", якою встановлено компетенцію застосування закону держави місця знаходження нерухомого майна незалежно від останнього місця проживання спадкодавця, крім майна, яке підлягає державній реєстрації, - правом України, тоді як стаття 70 цього Закону передбачає, що спадкові відносини регламентується особистим законом спадкодавця (правом держави, у якій він мав останнє місце проживання), якщо спадкодавець не обрав у заповіті право держави, громадянином якої він був.

Аналізуючи приписи, розміщені у свідоцтві про право на спадщину, що видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16 (далі - форма № 16), вбачається, що вони не містять ні необхідності надання відомостей про конкретний перелік майна, на яке видається таке свідоцтво, ні вказівки щодо конкретної країни, де воно знаходиться. У формі № 16 вказано, що свідоцтво видається для дії за кордоном і "до всього майна, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося".

У доктрині спадкового права зазначена форма свідоцтва про право на спадщину розглядається як бланкетна, або рамкова, тобто така, що не містить у собі відомостей про конкретне майно, на яке це свідоцтво видається. Отже, відсутність вимоги в законодавстві вказувати конкретний вид, склад, розмір майна, його місцезнаходження, частку права власності чи будь-які інші відомості, спричиняє і відсутність законодавчого припису

вимагати від спадкоємців подання будь-яких документів, що підтверджують право власності на конкретне майно.

Крім цього, свідоцтво за форма № 16 не є правовстановлюючим документом, а видається лише для підтвердження права на спадщину та у подальшому може стати підставою для оформлення права на спадщину спадкоємцями за кордоном. На момент видачі свідоцтва за формою № 16 вартість та склад спадкового майна, що знаходиться за кордоном, взагалі не відомі, оскільки зарубіжний юрисдикційний орган ще не визначив вартості активів, не розподілив їх на частини та не затвердив претендента в статусі спадкоємця. Наведене свідчить про рамковий характер свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 для дії за кордоном.

Оскільки вид і склад, кількість і вартість майна на момент звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва за формою № 16 не відомі, то спадкоємці позбавлені можливості надати документи, які б підтверджували право власності, оскільки відсутнє підтвердження, яке саме майно входить до складу спадщини.

До того ж, законодавством на нотаріуса у цьому випадку не покладається встановлення переліку майна, країни його місцезнаходження та інших даних щодо такого майна. Тому законодавство не передбачає і подання будь-яких правовстановлюючих документів власника для видачі свідоцтва за формою № 16. Аналогічна правова позиція висловлена і в роз`ясненні Міністерства юстиції України, наданого за письмовим запитом Нотаріальної палати України у листі № 3005/1069-33-21/19.1.1 від 22 січня 2021 року.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 лютого 2020 року спадкоємцями на все майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка ОСОБА_1 - на частку, та його дружина ОСОБА_4 - на частку. Свідоцтво на частку спадкового майна видано ОСОБА_1 (том ІІ а.с. 110).

Слід зауважити, що після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

За відсутності у формі № 16 вимоги про необхідність зазначення відомостей щодо конкретного виду, складу, місцезнаходження та інших ідентифікуючих відомостей щодо спадкового майна, що знаходиться за кордоном, наявності у ньому помітки про те, що таке свідоцтво видається "до всього майна, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося", оскаржуване свідоцтво не є правовстановлюючим документом на конкретне спадкове майно, що знаходиться за кордоном, а видається лише для підтвердження права спадкоємців померлого на спадщину, що знаходиться за кордоном.

Ухвалюючи рішення про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, суд першої інстанції наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку, що воно є правовстановлюючим документом, яке зачіпає частку позивача в спільній власності подружжя.

Вказане свідоцтво стосується виключно майна, яка належало спадкодавцю ОСОБА_6 . При цьому суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 не позбавлена права подати відповідну заяву і отримати свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, позовна вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 .

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи викладене, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О.С., підлягає стягненню судовий збір по 1 362 грн. на кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової Ольги Сергіївни, подану представником Купченком Вадимом Володимировичем , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1 362 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової Ольги Сергіївни (місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 7, офіс 1; РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1 362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: