Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

місто Київ

справа № 367/7692/17

провадження № 61-2832св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року, постановлене суддею Мерзлим Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, ухвалену колегієюсуддів у складі Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року;

- визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- витребувати 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ;

- визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 від 22 грудня 2014 року, індексний номер 18209622.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що у період з 04 серпня 2006 року до 20 жовтня 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2

ОСОБА_2 у період шлюбу та за його згодою уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») попередній договір від 22 серпня 2011 року № G260 з метою в майбутньому укласти і належно оформити договір купівлі-продажу квартири, прийняти у власність від продавця однокімнатну квартиру з будівельним АДРЕСА_2 . Зобов`язання за цим договором вони виконали, сплатили вартість спірної квартири.

Після розірвання шлюбу, 29 липня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 46, 60 кв. м, тоді як вартість цієї квартири оплачена спільними коштами подружжя.

Позивач зазначав, що зміна номера спірної квартири з будівельного АДРЕСА_4 відбулася внаслідок проведення інвентаризації приміщень.

Після того як ОСОБА_2 одноосібно зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, вона без його згоди подарувала це житло своїй матері ОСОБА_3 за договором дарування від 22 грудня 2014 року.

ОСОБА_1 наголошував, що рішенням від 27 серпня 2015 року у справі № 759/16423/14-ц Святошинський районний суд міста Києва поділив спільне майно подружжя Чепурних, виділив йому та ОСОБА_2 по 1/2 частці прав покупця, передбачених попереднім договором від 22 серпня 2011 року № G260, тому просив задовольнити його позовні вимоги, пред`явлені у цій справі.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_3 та ТОВ «Аверс-Сіті» заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами. Просили застосувати наслідки спливу позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 22 липня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками прав покупця за попереднім договором купівлі-продажу від 22 серпня 2011 року № G260 на підставі рішення суду у справі № 759/16423/14-ц. Проте таке право власності не можна ототожнювати з правом власності на майнові права щодо квартири та з правом власності на квартиру, оскільки на підставі попереднього договору у покупця не виникає право власності на будь-яке майно, крім прав, передбачених договором.

Суд першої інстанції врахував, що у зв`язку з невиконанням з боку подружжя Чепурних пункту 2.2 попереднього договору щодо оплати вартості квартири такий договір на підставі цього ж пункту розірвано 06 вересня 2011 року. Відтак, договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року укладено не на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 22 серпня 2011 року, оскільки попередній договір розірвано. Врахувавши те, що станом на 29 липня 2013 року ОСОБА_2 не перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , грошові кошти, сплачені нею на виконання умов договору купівлі-продажу квартири в розмірі 213 914, 97 грн, не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 , а також те, що позивач не надав доказів, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції виснував про відмову в задоволенні позову в цілому.

Додатковим рішенням від 11 серпня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 грн.

Постановою від 25 січня 2022 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням суду

у справі № 759/16423/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділено по 1/2 частці кожному прав покупця, передбачених попереднім договором від 22 серпня 2011 року № G260. Позивач жодних дій на укладення окремого договору із забудовником спірної квартири не здійснив, строки будівництва не відслідковував, під час та із закінченням будівництва до забудовника не звертався, відповідні правовстановлюючі документи не отримував.

Суд апеляційної інстанції виснував, що ОСОБА_1 не має правових підстав для пред`явлення вимоги щодо захисту свого права власності, оскільки не реалізував своє право на 1/2 частку прав покупця за попереднім договором, встановлене рішенням суду, та не набув будь-якого права на майнове право та/або право власності на 1/2 частку спірної квартири.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у лютому 2022 рокуіз застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального правата порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц (провадження № 61-11850св18), та обставини, встановлені цим судовим рішенням, що мають преюдиційне значення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 у липні 2022 року на електронну пошту Верховного Суду надіслала відзив, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2022 року справу № 367/7692/17 (провадження № 61-2832ск22) призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д.

Ухвалою від 18 травня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 18 липня 2022 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою від 07 вересня 2022 року Верховний Суд задовольнив заяви суддів Луспеника Д. Д. та Гулька Б. І. про самовідвід, відвів їх від розгляду справи, передав справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Розпорядженням від 09 вересня 2022 року № 1132/0/226-22 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової

справи № 367/7692/17 (провадження № 61-2832св22).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 вересня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Розпорядженням від 20 січня 2023 року № 82/0/226-23 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової

справи № 61-2832св22 у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у тривалій соціальній відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2023 року справу № 367/7692/17

(провадження № 61-2832св22) призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О. та 23 січня 2023 року справу передано судді-доповідачеві.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України

(далі -ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2011 року у справі № 2-5118/2011.

07 вересня 2006 року ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» (далі - ТОВ «Регіональні будівні інвестиції») уклали договір бронювання об`єкта нерухомості № G260-Б2, однокімнатної квартири, згідно з яким сторони погодили та визначили особливості реалізації права на придбання об`єкта у власність ОСОБА_2 при погашенні пакета цінних паперів, умови та порядок бронювання об`єкта.

Пунктом 1.2 договору бронювання передбачено, що об`єкт бронюється за умови придбання ОСОБА_2 пакета цінних паперів в кількості, визначеній у пункті 1.4 цього договору, за такою формулою: кількість кв. м загального житлового приміщення, поділена на 0, 01 кв. м, дорівнює необхідній кількості облігацій. Загальна площа об`єкта бронювання складає 49, 48 кв. м (пункт 1.4 договору), а тому кількість цінних паперів склала 4 948 штук.

На виконання зазначеного договору бронювання об`єкта нерухомості з ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів від 07 вересня 2006 року № G260-К2К-40-6, на підставі якого придбано 4 948 штук цінних паперів за 227 135, 47 грн.

З метою придбання цінних паперів 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 та Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» уклали кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840, зобов`язання за яким позичальник виконала 06 січня 2010 року, тобто в період шлюбу.

У зв`язку з припиненням діяльності ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», 22 серпня 2011 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Аверс-Сіті» попередній договір № G260 та договір № G260/АС відступлення права вимоги, за якими у порядку та на умовах, визначених цими договорами, передала у власність останнього цінні папери у вигляді безвідсоткових облігацій, номери з 54 580 до 59 527, в кількості 4 948 штук за номінальною вартістю 20, 20 грн за одну, загальною вартістю 227 135, 47 грн, на погашення повної вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

29 липня 2013 року ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 2 зазначеного договору квартира АДРЕСА_1 , належала ТОВ «Аверс-Сіті» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , виданого 07 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення від 22 вересня 2011 року № 270.

Відповідно до пункту 3 договору продаж зазначеної квартири вчинено за 213 914, 97 грн.

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру своїй матері ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 1629.

Рішенням від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, у справі № 759/16423/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Аверс-Сіті», про поділ спільного майна подружжя, Святошинський районний суд міста Києва виділив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному прав покупця, передбачених попереднім договором від 22 серпня 2011 року № G260.

Квартира з будівельним АДРЕСА_6 , що була предметом попереднього договору купівлі-продажу, є тією ж квартирою, що й за оспорюваним договором купівлі-продажу, якій присвоєно інший № 259. Зміна нумерації пов`язана з тим, що під час проведення інвентаризації приміщень нумерацію квартир розпочали зліва направо, що підтверджується листом ТОВ «Аверс-Сіті» від 25 жовтня 2016 року № 25/10-1.

Також суди встановили, що однокімнатна квартира АДРЕСА_7 була вже предметом судового розгляду.

Рішенням від 10 жовтня 2016 року у справі № 759/7147/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, Ірпінський міський суд Київської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М.,

ТОВ «Аверс-Сіті», про визнання недійсним договору дарування від 22 грудня 2014 року, визнання права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частку спірної квартири за кожним.

Право, застосоване судом

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову з тих підстав, що зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу квартири не виконане подружжям ОСОБА_4 , тому цей договір було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Аверс-Сіті» оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири, який не укладався на виконання попереднього договору у зв`язку з його розірванням. Суд першої інстанції вважав, що позивач не довів того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, зазначив, що ОСОБА_1 , якому згідно з рішенням суду у справі № 759/16423/14-ц виділено 1/2 частку прав покупця за попереднім договором, не реалізував це право, не вчинив дій на укладення окремого договору із забудовником, тому не набув майнове право та/або право власності на 1/2 частку спірної квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц

(провадження № 61-11850св18), та обставини, встановлені цим судовим рішенням, що мають преюдиційне значення.

Верховний Суд погоджується з наведеними доводами касаційної скарги з таких підстав.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц (провадження № 61-11850св18) зазначено, що суди попередніх інстанцій не встановили підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М., ТОВ «Аверс-Сіті», про визнання недійсним договору дарування від 22 грудня 2014 року, визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивач не оспорював договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року, а визнання за позивачем прав покупця на квартиру за попереднім договором не зумовлює автоматичної недійсності договору купівлі-продажу.

У справі № 759/7147/16-ц (провадження № 61-11850св18) Верховний Суд врахував, що у справі № 759/16423/14-ц суди дійшли висновку про те, що забезпечувальний внесок за спірну квартиру, право власності на яку очікується, є об`єктом права спільної власності подружжя в рівних частках, тому ОСОБА_1 належить право на 1/2 частку прав покупця за попереднім договором від 22 серпня 2011 року. Отже, ОСОБА_1 набув права покупця і мав законні очікування на передачу йому у власність 1/2 частки спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_8 .

Верховний Суд наголосив, що судовими рішеннями

у справі № 759/16423/14-ц встановлено, що у будівництво спірної квартири були вкладені спільні кошти подружжя й ці обставини мають преюдиційне значення. Отже, оскільки сторони за час перебування у шлюбі вирішили придбати квартиру, сплатили грошові кошти за її будівництво, тому позивач мав всі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням. Верховний Суд дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції, які підтримані апеляційним судом, про недоведеність пред`явлених вимог не можна вважати обґрунтованими.

Також у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц (провадження № 61-11850св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Скасовуючи оскаржувані судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вважав передчасним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки договір купівлі-продажу від 29 липня 2013 року не оскаржувався та не визнавався недійсним, тому немає правових підстав для визнання недійсним наступного правочину, за яким власник розпорядився належним йому майном. Дії ОСОБА_2 щодо укладення 29 липня 2013 року з ТОВ «Аверс-Сіті» договору купівлі-продажу спірної квартири без повідомлення про це її колишнього чоловіка, приховування цього факту від суду під час розгляду справи № 759/16423/14-ц, а також дії щодо її безоплатного відчуження на користь близького родича свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача законних майнових прав. Наявність встановленого судом факту, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Суди першої та апеляційної інстанцій цього не врахували та формально відмовили у задоволенні позовних вимог, не надавши оцінки недобросовісній поведінці відповідачів.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

У справі, що переглядається, суди встановили, що рішенням від 10 жовтня 2016 року у справі № 759/7147/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, Ірпінський міський суд Київської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 22 грудня 2014 року, визнання права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частку спірної квартири за кожним. Проте, суди не врахували, що зазначені судові рішення скасовані постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц

(провадження № 61-11850св18), справу направлено на новий розгляд. Остаточного судового рішення по суті спору, яке б набрало законної сили, суди у справі № 759/7147/16-ц не ухвалили.

Отже, під час розгляду справи, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не врахувати обставини, преюдиційно встановлені судовими рішеннями у справі № 759/16423/14-ц, про те, що у будівництво спірної квартири вкладено спільні кошти подружжя, та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц

(провадження № 61-11850св18), про те, що ОСОБА_1 набув права покупця і мав законні очікування на передачу йому у власність 1/2 частки спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_7 .

Щодо вибору правомірного та ефективного способу захисту порушених прав

У цій справі ОСОБА_1 просив суд, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року.

Враховуючи те, що позивач набув 1/2 частку прав покупця за попереднім договором і мав законні очікування на передачу йому у власність 1/2 частки спірної квартири, тому за оспорюваним договором купівлі-продажу набувачами мали бути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, а не одноособово ОСОБА_2 .

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов переконання, що договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року, укладений ТОВ «Аверс-Сіті» лише з одним із правомірних набувачів, ОСОБА_2 , порушує право ОСОБА_1 на набуття у власність належної йому 1/2 частки у праві на спірну квартиру, тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Підстав для визнання оспорюваного договору недійсним в цілому немає, оскільки за цим договором ОСОБА_2 правомірно набула право власності на іншу 1/2 частку у праві на спірну квартиру.

Щодо позовної давності

Верховний Суд врахував, що у матеріалах справи є заяви ОСОБА_3 та ТОВ «Аверс-Сіті» про застосування наслідків спливу позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 30 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просив, зокрема визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року. Також позивач просив поновити строк звернення до суду, оскільки про існування оспорюваного договору йому стало відомо у липні 2016 року.

Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 у травні 2016 року подав до суду позов про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 22 грудня 2014 року (справа № 759/16423/14-ц), що спростовує твердження позивача про те, що про договір купівлі-продажу, на підставі якого вчинено наступний договір дарування, який ним оспорюється

у справі № 759/7147/16-ц, він дізнався у липні 2016 року. Отже, станом на травень 2016 року ОСОБА_1 об`єктивно мав бути обізнаний про існування договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року.

Водночас Верховний Суд врахував, що у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц

(провадження № 61-11850св18) зазначено, що ОСОБА_2 не повідомляла колишнього чоловіка ОСОБА_1 про укладення 29 липня 2013 року договору з ТОВ «Аверс-Сіті», цей факт також було приховано від суду під час розгляду справи № 759/16423/14-ц.

З огляду на встановлені зазначеним судовим рішенням обставини, що на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України мають преюдиційний характер, Верховний Суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 не було відомо про укладення договору щонайменше до постановлення Апеляційним судом міста Києва ухвали від 19 листопада 2015 року

у справі № 759/16423/14-ц, якою залишено без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року про виділення ОСОБА_1 1/2 частки прав покупця за попереднім договором від 22 серпня 2011 року № G260.

З моменту закінчення судами розгляду справи № 759/16423/14-ц, 19 листопада 2015 року, та до подання позову у справі, що переглядається, 30 жовтня 2017 року, минуло менше двох років, а отже, ОСОБА_1 не пропустив позовну давність на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 липня 2013 року.

З наведених підстав Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року та ухвалення в цій частині нового рішення про визнання цього договору недійсним в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо інших позовних вимог та їх відповідності критеріям правомірного та ефективного способу захисту порушених прав

У справі, що переглядається, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири, витребувати цю частку з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності за нею.

Верховний Суд врахував, що власником квартири на час розгляду справи є ОСОБА_3 та дійшов переконання, що наведені позовні вимоги не може бути задоволено, оскільки у справі, що переглядається, позивач не оспорює договір дарування спірної квартири від 22 грудня 2014 року та не просить застосувати наслідки недійсності правочину.

У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Водночас підлягає встановленню добросовісність набувача за таким договором.

Отже, за приписами частини четвертої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження спільним майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя бути правомірним та ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема шляхом визнання за позивачем права власності на частку в спірному майні.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов переконання, що правомірному й ефективному способу захисту порушених прав ОСОБА_1 відповідають вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 22 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 спочатку пред`явив вимогу про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 22 грудня 2014 року, проте 04 травня 2018 року подав до суду заяву, в якій просив залишити без розгляду зазначену позовну вимогу. Ухвалою від 07 жовтня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири залишив без розгляду.

Отже, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), заявлені позивачем вимоги у справі, що переглядається, про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , без заявлення та вирішення вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири є передчасними.

Також Верховний Суд врахував, що у справах такої категорії діє спеціальне правило, передбачене у частині четвертій статті 369 ЦК України та частині другій статті 65 СК України, яке надає право одному зі співвласників (зокрема й одному із подружжя) оспорювати правочин, вчинений іншим співвласником за відсутності на те відповідних повноважень, тому віндикація можлива лише в разі наступного відчуження контрагентом спірного майна.

Отже, вимога про витребування належної заявникові частки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 не відповідає критеріям правомірного та ефективного способу захисту порушених прав, оскільки за встановлених судами обставин справи ОСОБА_3 спірну квартиру в подальшому не відчужувала, тому правомірним та ефективним способом захисту прав є оспорювання договору дарування разом із вимогою про застосуванням наслідків його недійсності, зокрема шляхом визнання права власності на частку в нерухомому майні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зроблено висновок про те, що вибір і застосування позивачем неефективного (неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Додатково Верховний Суд врахував, що у провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває справа № 759/7147/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М., ТОВ «Аверс-Сіті», про визнання недійсним договору дарування від 22 грудня 2014 року, визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Отже, позивач додатково обрав інший правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав у справі № 759/7147/16-ц, розгляд якої суди не завершили, остаточне судове рішення по суті вимог спору не ухвалили.

У справі № 759/7147/16-ц позивач у грудні 2018 року та у серпні 2019 року обґрунтовано заявляв клопотання про об`єднання справ № 759/7147/16-ц та № 367/7692/17 в одне провадження, проте ухвалами від 31 травня та 08 серпня 2019 року Ірпінський міський суд Київської області відмовив у задоволенні зазначених клопотань.

Враховуючи викладене, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, витребування цієї частки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови, оскільки суди зробили висновок про недоведеність цих вимог, а Верховний Суд виснував, що вимоги про визнання права власності та скасування державної реєстрації без заявлення та вирішення вимоги про визнання недійсним договору дарування є передчасними, а вимога про витребування майна не є правомірним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, що є достатньою підставою для відмови в позові.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням від 11 серпня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 грн.

ОСОБА_1 просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.

Вимог щодо скасування додаткового рішення позивач не заявляв.

Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року та ухвалення в цій частині нового рішення про визнання цього договору недійсним в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; зміну оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимогпро визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, витребування цієї частки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Верховний Суд врахував, що додаткове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, однак підстав для його зміни чи скасування немає, оскільки цим додатковим рішенням вирішено питання розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_3 . За результатами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень правовий результат вирішення позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , не змінився, тому й підстав для зміни розподілу витрат, понесених відповідачем, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/7147/16-ц (провадження № 61-11850св18), та обставини, встановлені цим судовим рішенням, а також судовими рішеннями у справі № 759/16423/14-ц, що мають преюдиційне значення.

Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2013 року, оскільки позивач набув 1/2 частку прав покупця за попереднім договором і мав правомірні очікування на передачу йому у власність 1/2 частки спірної квартири, тому за оспорюваним договором купівлі-продажу набувачами мали бути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, а не одноособово ОСОБА_2 .Тож оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним у частині відчуження на користь ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не пропустив позовну давність на звернення до суду з цією вимогою.

Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог провизнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, витребування цієї частки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності за недоведеністю позову в цілому, оскільки вимоги про визнання права власності та скасування державної реєстрації без пред`явлення та вирішення вимоги про визнання недійсним договору дарування є передчасними, а вимога про витребування не є правомірним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, що є достатньою підставою для відмови в позові.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири потрібно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цієї вимоги, визнання договору купівлі-продажу від 29 липня 2013 року недійсним в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Також Верховний Суд зробив висновок, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частинівідмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, витребування цієї частки з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності потрібно змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Верховний Суд врахував, що заявник у касаційній скарзі просив скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, проте Суд не встановив підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України, для направлення справи на новий розгляд. Матеріали справи та зібрані у ній докази дозволяють Верховному Суду ухвалити нове рішення за результатами касаційного перегляду.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , зокрема частково задовольнив вимогу немайнового характеру про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

З наведених підстав судовий збір, сплачений позивачем у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій за пред`явлення вимоги немайнового характеру, а саме в розмірах 640, 00 грн, 960, 00 грн та 1 280, 00 грн, підлягає стягненню в рівних частках з ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 , як сторін недійсного в частині договору. Отже, з ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 потрібно стягнути по 1 440, 00 грн судового збору.

Компенсація іншої частини судових витрат покладається на ОСОБА_1 , оскільки в частині вирішення інших позовних вимог Верховний Суд лише змінив мотиви оскаржуваних судових рішень, проте погодився з правовим результатом вирішення цих вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 29 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М. В., зареєстрований в реєстрі за № 1368, недійсним у частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, суму у розмірі по 1 440, 00 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. А. Воробйова

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

С. Ф. Хопта