КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1350/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Вовка С.В. в м. Київ 04 серпня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, остаточно збільшивши в лютому 2022 року позовні вимоги, просила розірвати депозитний договір № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 12407,90 доларів США - суму вкладу, 8603,94 доларів США ненарахованих відсотків з 14 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 2290,53 доларів США - 3 % річних за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року; 94213,14 доларів США - пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року. Розірвати депозитний договір № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 9000 доларів США - суму вкладу, 4994,63 доларів США - ненараховані відсотки з 13 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року; 1661,42 долари США - 3 % річних за період з 24 грудня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 54691,19 доларів США - пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь за рахунком № НОМЕР_1 кошти у розмірі 591,27 доларів США, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь за рахунком № НОМЕР_2 - 0,03 грн., за рахунком № НОМЕР_3 - 6,64 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що нею з відповідачем було укладено відповідні договори банківських вкладів. 09 вересня 2013 року укладено договір № SAMDN006, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_4 , на який було внесено 6700 доларів США (09 вересня 2013 року) та 5300 доларів США (23 вересня 2013 року). 12 березня 2014 року укладено договір SAMDNWFD100, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_5 , на який було внесено 9000 доларів США. Навесні 2014 року, в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної республіки Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем і нарахування відсотків припинено. З метою розблокування рахунків та поновлення обслуговування позивач неодноразово зверталася до банку, однак відповідач її законні вимоги не виконав. 20 серпня 2020 року банком отримано заяву ОСОБА_1 від 18 липня 2020 року про розірвання депозитних договорів, видачу вкладу та відсотків. Відповідно до довідки банку № 47206063 від 30 квітня 2014 року, на рахунку № НОМЕР_1 знаходилися кошти у розмірі 591,27 доларів США. Також відповідно до довідки позивач має в банку рахунок № НОМЕР_2 із залишком 0,03 грн. та рахунок № НОМЕР_6 із залишком 6,64 грн. Враховуючи це, позивач просила також видати й залишки коштів з цих рахунків. Станом на 26 серпня 2020 року зазначені вимоги відповідачем безпідставно не виконані.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором SAMDN006 від 09 вересня 2013 року: 12407,90 доларів США вкладу, 8603,94 доларів США ненарахованих відсотків за період з 14 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 2290,53 доларів США - 3 % річних за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року та 300000 грн. пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року; за депозитним договором SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року: 9000 доларів США вкладу, 4994,63 доларів США ненарахованих відсотків за період з 13 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 1661,42 доларів США - 3 % річних за період з 24 грудня 2014 року по 15 лютого 2021 року; 180000 грн. пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року; стягнуто залишок коштів з рахунку № НОМЕР_1 в розмірі 591,27 доларів США, залишок коштів з рахунку № НОМЕР_7 в розмірі 0,03 грн., залишок коштів з рахунку № НОМЕР_3 в розмірі 6,64 грн.; задоволено вимоги в частині розірвання договорів за рішенням суду та визнано депозитний договір № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року та депозитний договір № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року розірваними з 04 серпня 2022 року; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що 09 листопада 2021 року Велика Палата Верховного Суду в справі № 320/5115/17 навела правову позицію щодо наявності правових підстав для стягнення процентів за договором банківського вкладу, 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України та щодо застосування норми ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, які існують між сторонами після розірвання договору банківського вкладу.

Вказував, що позивачем 16 грудня 2014 року було направлено заяву про розірвання договору та виплату коштів. Право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів. Відповідно депозитні договори в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України є розірваними з 16 грудня 2014 року. З цього дня відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад та пені. Такий саме висновок застосував Верховний Суд в постанові від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц, згідно яких до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу підлягає застосуванню ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», проте дійсний зміст приписів цієї норми слід трактувати так, що пеня, яка має бути сплачена виконавцем, нараховується на суму, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. В такому разі базою нарахування пені слід вважати проценти на суму вкладу або дохід в іншій формі, що підлягає сплаті банком вкладникові за використання вкладу. Сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, як вбачається з вимог позивача, пеня розрахована ним також на суми вкладів, що суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду.

Також, згідно ст. 258 ЦК України просив до вимог щодо стягнення пені застосувати позовну давність в один рік.

Вважав незрозумілим, за якою формулою суд розрахував 3 % річних в сумі 2290,53 доларів США за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року за депозитним договором № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов?язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Судом першої інстанції невірно встановлений період нарахування 3 % річних за депозитним договором від 09 вересня 2013 року, а саме за період з 24 грудня 2014 року по 15 лютого 2021 року та стягнуто з банку 1661,42 доларів США. Зазначав, що до правових наслідків порушення грошового зобов?язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки.

Зазначав, що 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, і будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення боргу на адресу банку не надходило, відтак вважається, що переведення боргу банком здійснено зі згоди власника. Крім того, позивач не оскаржував договір про переведення боргу в судовому порядку. Отже, внаслідок переведення боргу АТ КБ «ПриватБанк» станом на даний час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за цим договором банківського вкладу. Ст. 520 ЦК України не встановлює, в якій саме формі має бути вчинена згода кредитора на заміну боржника у зобов`язанні, і висновок суду першої інстанції про відсутність згоди позивача на переведення боргу прямо не узгоджується з наведеними нормами закону. До того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. При цьому суд першої інстанції не врахував, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, і встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Наголошував, що позивачем не надано оригіналів договорів та квитанцій, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту заборгованості банку перед позивачем за депозитними договорами та поточними рахунками. Посилався на висновки Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 591/678/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 234/3636/16-ц, в яких позивачами були надані та досліджені судом оригінали договору та квитанції про внесення грошових коштів, за результатами чого Верховний Суд дійшов висновку, при врахуванні якого суд першої інстанції повинен встановити, що докази у справі щодо укладення трьох депозитних договорів не відповідають вимогам матеріального закону та не можуть вважатись належними, а не навпаки.

Позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 28 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку направлено відзив на апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого апеляційним судом для подання відзиву до 21 грудня 2022 року, клопотань про продовження даного строку не заявлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 09 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № SAMDN3006 «Вклад «Стандарт, 6 мес.», роздрукований 13 березня 2014 року, на наступних умовах: «Вклад «Стандарт, 6 мес.» оформлений 09 вересня 2013 року, залишок на вкладі станом на 13 березня 2014 року: 12407,90 доларів США; вклад оформлено на 366 днів по 09 березня 2014 року включно; банк відкриває особовий рахунок № НОМЕР_4 , на який зараховується вклад; на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10 % річних; проценти по вкладу нараховуються на рахунок/картку НОМЕР_4 , максимальний строк вкладу 6 місяців, період нарахування процентів по вкладу - 1 міс. (а. с. 8).

Згідно п. 11, 12, 13 договору, у вкладника та банку є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору. Якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його оформлення або продовження мінімального строку ще не спливли, вкладнику повертається сума вкладу. За неповні 6 місяців проценти виплачуються за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору. Якщо вкладник за ці неповні 6 місяців отримав проценти, нараховані за повною ставкою, то надмірно виплачені проценти вираховуються з суми вкладу. Якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а мінімальний строк вкладу вже був продовжений один або декілька разів, проценти за кожні повні 6 місяців виплачуються в повному обсязі. Проценти за останні 6 місяців, які на момент розірвання договору ще не спливли, нараховуються за умовами, зазначеними в п. 12 даного договору.

12 березня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № SAMDNWFD100 «Вклад «Стандарт» (Стандарт)» на наступних умовах: вклад оформлено 12 березня 2014 року, залишок на вкладі на 12 березня 2014 року - 9000 доларів США, вклад оформлено на 366 днів по 12 квітня 2014 року включно; банк відкриває особовий рахунок № НОМЕР_5 , на який зараховується рахунок, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 8 % річних; проценти по вкладу зараховуються на рахунок/картку № НОМЕР_5 ; мінімальний строк вкладу - 1 місяць, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць (а. с. 9).

Згідно п. 10, 12, 13 договору, у вкладника і у банку є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору. Якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 1 місяць з дати його оформлення або продовження мінімального строку ще не спливли, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний 1 місяць проценти виплачуються за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів, що минула з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального строку, до дати розірвання договору. Якщо вкладник за цей неповний місяць отримав проценти, нараховані за повною ставкою, то надмірно сплачені проценти вираховуються зі суми вкладу. Якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а мінімальний строк вкладу вже був продовжений один або декілька разів, проценти за кожен повний 1 місяць виплачуються в повному обсязі. Проценти за останній 1 місяць, який на момент розірвання договору ще не сплив, нараховуються за умовами, зазначеними в п. 12 даного договору.

На а. с. 10 наявна копія довідки № 47206063 Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30 квітня 2014 року, згідно якої ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2014 року має в ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні рахунки: НОМЕР_2 , тип рахунку - Gold Credit KMV, строк 12/17, сума залишку на рахунку 0,03 грн.; НОМЕР_2 , тип рахунку - карта для виплат Gold, строк 09/17, сума залишку на рахунку 591,27 доларів США; НОМЕР_6 , тип рахунку - карта для виплат, строк 11/14, сума залишку на рахунку 6,64 грн., НОМЕР_8 , тип рахунку - стандарт, строк 1 міс., дата оформлення 12 березня 2014 року, сума залишку на рахунку 9000 доларів США; НОМЕР_8 , тип рахунку - стандарт, строк 6 міс., дата оформлення 09 вересня 2013 року, сума залишку на рахунку 12407,90 доларів США.

На а. с. 11 - 12 наявна копія виписки з рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», основна картка: НОМЕР_1 за період з 20 лютого 2014 року по 02 липня 2014 року, згідно якої 12 березня 2014 року відкрито депозит 26**25 на суму 9000 доларів США.

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 цінним листом направила заяву до АТ КБ «ПриватБанк», в якій посилалася на ст. 1060, 1075 ЦК України, п. 2.2.1.35 Умов та правил надання банківських послуг, повідомляла, що розриває договір № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року та договір № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року та просить видати належні їй кошти та відсотки за вкладами. Також повідомляла, що розриває договір, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , та просить видати залишок коштів з цього рахунку (591,27 доларів США). Також відповідно до довідки від 30 квітня 2014 року вона має в банку рахунок № НОМЕР_2 з залишком 0,03 грн. та рахунок № НОМЕР_6 з залишком 6,64 грн., і просила видати залишки з цих рахунків. Згідно трекінгу Укрпошти, заяву отримано 20 серпня 2020 року (а. с. 13 - 14).

На а. с. 42 - 46 знаходиться копія договору від 17 листопада 2014 року, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про переведення боргу з додатковою угодою до нього від 18 листопада 2014 року, згідно якого на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною даного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1) які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 22 січня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку «Приложение 1 (реестр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», включає, зокрема, нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу (а. с. 47).

На а. с. 45 - 46 знаходиться витяг з електронного додатку «Приложение 1 (реєстр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», в якому зазначено розмір грошових коштів, в тому числі проценти, які підлягають до сплати боржником кредитору ОСОБА_1 та ОСОБА_1 : за договором SAMDNWFC5 - 0,03 грн. та 591,27 доларів США, за договором SAMDNWFD100 - 9049,30 доларів США, за договором SAMDN3006 - 12503,05 доларів США, за договором SAMDN1018 - 6,64 грн.

На а. с. 48 знаходиться роздрукований скріншот з оголошенням ПриватБанку, згідно якого, в зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділ «1.1.7 Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15 лютого 2015 року. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договором Клієнта на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта.

На а. с. 52 знаходиться витяг з наказу ПриватБанку від 05 січня 2004 року № 07, яким затверджено розмір відсоткових ставок за новими типами вкладів: по вкладам «до запитання» в гривні, доларах США та євро - 1,0 % річних.

На а. с. 53 знаходиться витяг з протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року, яким постановлено з 04 травня 2017 року встановити процентні ставки по знов укладеним та пролонгованим вкладам: «до запитання» - 0,01 % річних.

На а. с. 54 - 57 наявні копії заяв ОСОБА_1 на ім?я ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 листопада 2014 року з датою реєстрації отримання їх банком 19 грудня 2014 року про видачу вкладу та відсотками за договорами № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року та № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на вимогу позивача ОСОБА_1 вклади та залишки коштів на карткових рахунках банком не повернуто.

Встановивши, що ОСОБА_1 має в ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні рахунки: НОМЕР_2 , тип рахунку - Gold Credit KMV, строк 12/17, сума залишку на рахунку 0,03 грн.; НОМЕР_2 , тип рахунку - карта для виплат Gold, строк 09/17, сума залишку на рахунку 591,27 доларів США; НОМЕР_6 , тип рахунку - карта для виплат, строк 11/14, сума залишку на рахунку 6,64 грн., НОМЕР_8 , тип рахунку - стандарт, строк 1 міс., дата оформлення 12 березня 2014 року, сума залишку на рахунку 9000 доларів США; НОМЕР_8 , тип рахунку - стандарт, строк 6 міс., дата оформлення 09 вересня 2013 року, сума залишку на рахунку 12407,90 доларів США., і вказані суми не були повернуті на вимогу позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про стягнення сум вкладів та залишків коштів на карткових рахунках на користь ОСОБА_1 .

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що зобов`язання за договорами, які є предметом спору, з 17 листопада 2014 року повинно виконувати ТОВ «ФК «Фінілон», на якого було переведено борг відповідача, та відповідно про відсутність підстав для стягнення будь-яких грошових сум з АТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договори між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладені у письмовій формі, вони містять умову про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 199/5331/19.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач надавала згоду на заміну боржника ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим безпідставні доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа.

Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє юридичну особу - відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки щодо правовідносин переводу боргу з АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 01 червня 2022 року у справі № 757/38720/14, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 757/27564/20-ц, тобто судова практика Верховного Суду з цього питання є сталою та незмінною.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано оригіналів договорів, квитанцій та будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту заборгованості банку перед позивачем за депозитними договорами та поточними рахунками, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2019 року в справі № 591/678/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 234/3636/16-ц, Верховного Суду України від 29 січня 2014 року в справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-118цс14, з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем обставини наявності договірних правовідносин з ОСОБА_1 не заперечувались, відповідність наданих позивачем копій депозитних договорів їх оригіналам відповідачем не ставилась під сумнів і клопотань про витребування у позивача оригіналів договорів відповідно до вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України не заявлялось.

Апеляційний суд враховує, що обставини наявності договірних відносин ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підтверджені під час розгляду справи судом першої інстанції не лише доказами, наданими позивачем, а саме договорами банківського вкладу, випискою з рахунку, на якою відображено рух коштів на рахунку позивача, в тому числі, внесення коштів на депозит, довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про наявні рахунки та залишки на них, а й доказами, наданими самим відповідачем - пакетом документів, на підставі яких АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовував відсутність у нього зобов`язань перед ОСОБА_1 в зв`язку з переведенням боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», в якому, зокрема, наявний витяг з електронного додатку «Приложение 1 (реєстр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», в якому зазначено розмір грошових коштів, в тому числі проценти, які підлягають до сплати боржником кредитору за договором SAMDNWFC5 - 0,03 грн. та 591,27 доларів США, за договором SAMDNWFD100 - 9049,30 доларів США, за договором SAMDN3006 - 12503,05 доларів США, за договором SAMDN1018 - 6,64 грн., що узгоджується з заявленими позивачем до стягнення сумами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати трьох процентів річних передбачених статтею 625 ЦК України.

За договором SAMDNWFD100 судом першої інстанції вірно визначено суму 3 % річних від 9000 доларів США за період з 24 грудня 2014 року по 15 лютого 2021 року в розмірі 1661,42 долари США, а доводи апеляційної скарги, що судом невірно встановлений період нарахування, з посиланням на загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом, з огляду на відсутність заяв відповідача про застосування позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції та положення ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи наведене, є не релевантними та відхиляються апеляційним судом посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, згідно яких сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Разом із тим, судом було допущено явної арифметичної помилки в нарахуванні штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, за договором SAMDN3006 за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року, оскільки 3 % річних від 12407,90 доларів США за 2 дні становитиме 1 долар США, а не 2290,53 долари США, як помилково визначено судом першої інстанції і на що в апеляційній скарзі обґрунтовано вказав АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, який ґрунтується не на вимогах закону, зокрема ст. 651, 1074, 1075 ЦК України, та умовах договорів банківського вкладу, укладених між сторонами (п. 10 щодо права банку та вкладника достроково розірвати договір шляхом письмового повідомлення іншої сторони), а лише на неправильному тлумаченні правового висновку Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Обставини, встановлені Верховним Судом у справі, на яку посилався суд першої інстанції, в якій судами було визнано неправомірною відмову ПАТ «КБ «Приватбанк» в достроковому розірванні укладених з позивачем договорів банківських вкладів, та розірвано укладені з позивачем банківські вклади, не свідчать про відсутність у сторін договору банківського вкладу права на його дострокове розірвання і в позасудовому порядку за згодою сторін, оскільки такий порядок передбачено умовами договору, і у протилежному випадку мало би місце обмеження свободи договору, встановлене ст. 6, 627 ЦК України.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що згідно п. 10 договорів банківського вкладу № SAMDNWFD100 та № SAMDN3006 позивач та відповідач домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У даній справі вимога щодо повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договорів, була заявлена позивачем в заявах від 27 листопада 2014 року, які банк отримав 19 грудня 2014 року згідно відбитку штемпелю (а. с. 54 - 57 т. 1), відтак договори банківських вкладів вважаються розірваними з 24 грудня 2014 року (з урахуванням дня отримання листа відповідачем в п`ятницю та подальших вихідних днів) на письмову вимогу вкладника і додаткове розірвання їх в судовому порядку не вимагалось, відтак в даній частині позов підлягав залишенню без задоволення, однак безпідставно був задоволений судом першої інстанції.

Такі висновки повністю відповідають аналогічним правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19), від 13 липня 2022 року в справі № 757/15700/16-ц (провадження № 61-242св22).

Доводи позивача у відповіді на відзив, що самі по собі звернення позивача з заявами до банку про повернення грошових коштів не можуть свідчити про договірне розірвання депозитних договорів, адже їх дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, чого в даному випадку не відбулось, з чим фактично погодився в своїх висновках суд першої інстанції, не ґрунтуються на вимогах закону, а лише на особистій помилковій інтерпретації заявником та неправильному застосуванні судом норм матеріального права, оскільки саме по собі невиконання банком своїх зобов`язань у вигляді повернення коштів, які виникають у нього в результаті одностороннього розірвання договору вкладником, жодним чином не скасовує волевиявлення останнього і не повертає сторони до попереднього стану договірних правовідносин.

Також суд першої інстанції безпідставно послався на невідповідність заяв ОСОБА_1 про повернення банківського вкладу від 18 липня 2020 року та від 27 листопада 2014 року вимогам, встановленим для оформлення Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою, а її підпис - засвідчений підписом керівника банку або нотаріально. Судом першої інстанції не враховано, що положення, встановлені наведеними Правилами № 267, стосуються саме заяви клієнта банку про розкриття банківської таємниці, а не заяви про розірвання договору.

При цьому безпосередньо в договорах банківських вкладів, укладених між сторонами, будь-які вимоги щодо оформлення волевиявлення сторін на розірвання договору не встановлені, відтак форма волевиявлення є довільною, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Наслідками неправильного встановлення дати розірвання договорів банківського вкладу судом першої інстанції стало і неправильне встановлення періоду нарахування процентів та розміру процентної ставки, оскільки розрахунок відсотків слід було здійснювати до 24 грудня 2014 року з урахуванням умов, що містяться в укладених сторонами договорах банківських вкладів щодо дострокового розірвання вказаних договорів, зокрема проценти за договорами банківських вкладів, якщо строк вкладу ще не сплив, слід розраховувати за ставкою за вкладом «на вимогу».

Згідно витягу з наказу ПриватБанку від 05 січня 2004 року № 07, затверджено розмір відсоткових ставок за новими типами вкладів: по вкладам «до запитання» в гривні, доларах США та євро - 1,0 % річних.

Згідно з протоколом комітету управління активами і пасивами ПАТ «КБ «Приватбанк» від 25 квітня 2017 року з 04 травня 2017 року процентна ставка по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті «до запитання» - 0,01% річних.

Оскільки за договором № SAMDN3006, укладеним з 09 вересня 2013 року по 09 березня 2014 року з пролонгацією, мінімальний строк вкладу складає 6 місяців, черговий мінімальний строк вкладу за цим договором до моменту його розірвання закінчився 09 вересня 2014 року, і за період з 14 березня 2014 року по 09 вересня 2014 року позивач має право на отримання відсотків за договірною ставкою 10 % річних, що становить 608,50 доларів США (12407,90 доларів США % 100 х 10 % х 179 днів : 365 дні).

За період з 10 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року за договором № SAMDN3006 проценти підлягали за ставкою вкладу «на вимогу» 1 %, оскільки мінімальний строк вкладу, що складає 6 місяців, на день отримання відповідачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив, отже сума процентів, що підлягає стягненню за цей період, складає 35,69 доларів США (12407,90 доларів США. : 100 х 1 % х 105 днів : 365 дні).

Оскільки за договором № SAMDNWFD100, укладеним з 12 березня 2014 року по 12 квітня 2014 року з пролонгацією, мінімальний строк вкладу складає 1 місяць, черговий мінімальний строк вкладу за цим договором до моменту його розірвання закінчився 12 грудня 2014 року, і за період з 13 березня 2014 року по 12 грудня 2014 року позивач має право на отримання відсотків за договірною ставкою 8 % річних, що становить 540,49 доларів США (9000 доларів США % 100 х 8 % х 274 днів : 365 дні).

За період з 13 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року за договором № SAMDNWFD100 проценти підлягали за ставкою вкладу «на вимогу» 1 %, оскільки мінімальний строк вкладу, що складає 1 мiсяць, на день отримання відповідачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив, отже сума процентів, що підлягає стягненню за цей період, складає 2,71 доларів США (9000 доларів США. : 100 х 1 % х 11 днів : 365 дні).

Крім того, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення пені згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), на яку в своєму рішенні послався суд першої інстанції, зроблено висновок, що: «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

Разом із тим, аналіз правових тез даної постанови дає підстави для висновку, що розірвання договору банківського вкладу припиняє дію ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до договірних правовідносин з договорів банківського вкладу. При цьому спосіб розірвання договору (односторонній внаслідок волевиявлення однієї зі сторін договору або за рішенням суду) не має принципового значення.

Крім того, в справі № 757/26746/17 постановою від 08 грудня 2021 року Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, застосовуючи вищенаведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 320/5115/17, виходив з того, що оскільки договори банківських вкладів розірвані за заявою вкладника від 27 жовтня 2014 року, то між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Також у справі № 369/7118/18 в постанові від 21 грудня 2021 року Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій у зв`язку з достроковим розірванням депозитних договорів за заявою вкладника від 04 серпня 2014 року, то з 10 серпня 2014 року між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, отже, частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, та відповідно пеня за період із 02 липня 2017 року до 09 січня 2018 року не нараховується.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі № 201/13833/16-ц (провадження № 61-19240св20).

Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції та безпідставно стягнуто з відповідача суму пені після розірвання договору банківського вкладу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов в цілому правильних висновків про стягнення з відповідача на користь позивача залишків коштів на рахунках, сум вкладів та відсотків за ними, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак припустився помилки, встановлюючи обставини розірвання договорів банківського вкладу, та дійшов неправильного висновку про необхідність їх розірвання в судовому порядку, в зв`язку з чим неправильно визначив початок періоду стягнення відсотків за ставкою "на вимогу" та кінець періоду стягнення договірних відсотків, яким мало бути 24 грудня 2014 року, а також припустився арифметичної помилки при розрахунку 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором № SAMDN3006, і помилково задовольнив вимоги про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка не підлягала застосуванню в зв`язку з розірванням договорів банківського вкладу 24 грудня 2014 року.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором № SAMDN3006, стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", стягнення ненарахованих відсотків ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування у відповідній частині, з прийняттям нової постанови, якою позов ОСОБА_1 про стягнення процентів та штрафних санкцій задовольняється частково з на користь позивача з відповідача підлягають стягненню: за договором SAMDN3006 - ненараховані відсотки за період з 14 березня 2014 року по 09 вересня 2014 року за договірною ставкою 10 % річних в розмірі 608,50 доларів США, за період з 10 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 %, в розмірі 35,69 доларів США, всього 644,19 доларів США, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 1 долар США; за договором SAMDNWFD100 - ненараховані відсотки за період з 13 березня 2014 року по 12 грудня 2014 року за договірною ставкою 8 % річних в розмірі 540,49 доларів США, за період з 13 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 % в розмірі 2,71 доларів США, всього 543,20 доларів США.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

За подання апеляційної скарги відповідачем підлягав сплаті судовий збір в розмірі 18287,40 грн. (з урахуванням двох вимог немайнового характеру та вимог майнового характеру за максимальною ставкою судового збору). Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено в частині немайнових вимог (2522,4 грн.), а в частині майнових вимог задоволено на 87 % (13715,55 грн.), понесені судові витрати в розмірі 16237,95 грн. підлягають компенсації АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року скасувати в частині стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором № SAMDN3006, в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", в частині стягнення ненарахованих відсотків та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 про стягнення процентів та штрафних санкцій задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д м. Київ ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_9 ) за договором SAMDN3006 - ненараховані відсотки за період з 14 березня 2014 року по 09 вересня 2014 року за договірною ставкою 10 % річних в розмірі 608,50 доларів США, за період з 10 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 %, в розмірі 35,69 доларів США, всього 644,19 доларів США, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 1 долар США; за договором SAMDNWFD100 - ненараховані відсотки за період з 13 березня 2014 року по 12 грудня 2014 року за договірною ставкою 8 % річних в розмірі 540,49 доларів США, за період з 13 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 % в розмірі 2,71 доларів США, всього 543,20 доларів США.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати в розмірі 16237,95 грн. компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.