ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/470/23 Справа № 211/1547/22 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І
сторони справи
позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції,в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про збереження місця роботи та середнього заробітку.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 вересня 2014 року його було прийнято на роботу слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розрядку до відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» державного підприємства «Придніпровська залізниця».

18 листопада 2015 року він був призваний на строкову військову службу. Під час проходження строкової військової служби за ним на підприємстві зберігалось місце роботи і середній заробіток.

З 30 квітня 2016 року він продовжив проходження військової служби за контрактом на 3 роки.

31 січня 2017 року відповідач припинив з ним трудовий договір на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ.

Відповідач вважає, що під час укладення контракту 30.04.2016 року в Україні не діяв особливий період, і тому зобов`язань щодо збереження місця роботи і середнього заробітку у нього не було.

Позивач вважає, що Відповідач незаконно припинив з ним трудовий договір та виплату середнього заробітку, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про збереження місця роботи та середнього заробітку задоволені.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом.

Визнано незаконним наказ від 31 січня 2017 року №85/ОС про припинення трудового договору між Регіональною філією «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Експлуатаційне депо Батуринська» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зберегти місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві за ОСОБА_1 на час проходження військової служби за контрактом під час дії особливого періоду.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1894 ( однієї тисячі вісімсот дев`яносто чотири) гривні 80 коп.

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого без належного дослідження обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення апеляційної скарги та стягнути з Позивача на користь Відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги .

При цьому, скаржник зазначає, що позивача було звільнено 31.01.2017, а в суд з позовом він звернувся лише 18.04.2022, тобто після спливу значного проміжку часу, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції, поновлюючи Позивачеві строк звернення до суду не взяв до уваги, що позовна заява взагалі не містить причин пропуску строків на звернення до суду.

Відповідач вважає, що судом не надано оцінку доказу, а саме копії книги обліку руху книжок і вкладок до них СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», ОСОБА_1 отримано трудову книжку, Позивач вже в січні 2017 року усвідомлював, що його було звільнено, що виключає необізнаність Позивача про його звільнення 31.01.2017.

Також Відповідач наголошує на тому, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідача, ОСОБА_1 , посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, а також просить провести апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 12.09.2014 року працював слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду у відокремленому структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» державного підприємства «Придніпровська залізниця», що не заперечувалось відповідачем.

Згідно з наказом ( розпорядженням) №85/ОС від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря з ремонту рухомого складу 3 розряду, згідно з п.3 ст.36 КЗпП України, підстава звільнення: контракт проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України. З даним наказом ОСОБА_1 не був ознайомлений.

26 квітня 2019 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського (старшинського) складу строком на 1 рік.

23 квітня 2020 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського ( старшинського) складу строком на 1 рік.

22 квітня 2021 року між Міністерством оборони країни, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 підписано контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського ( старшинського) складу строком на 1 рік.

Суд першої інстанції, поновлюючи позивачеві ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом, виходив з поважності причин його пропуску, що пов`язано з перебуванням позивача на військовій службі, його участі у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, обмеженнях у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду через особливості проходження військової служби.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на час спірних правовідносин на ОСОБА_1 розповсюджувалися гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на час проходження ним військової служби за контрактом, оскільки рішенням Ради національної безпеки та оборони України констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України. Тому його звільнення слід визнати незаконним.

Колегія суддів повнітю погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення пропущеного процесуально строку та задоволення позовних вимог і не погоджується з доводами сторони відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Видами військової служби, відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року №189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

8 лютого 2015 року Законом України від 15 січня 2015 року №116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» частину другу статті 39 Закону №2232-XII викладено в такій редакції:

«2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».

Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

11 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 №433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», метою прийняття якого, згідно з пояснювальною запискою до нього є посилення соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду. Зазначеним Законом частину другу статті 39 Закону №2232-XII викладено в такій редакції:

«2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

1 червня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким, зокрема частину третю та четверту статті 119 КЗпП викладено в редакції, яка (і на час виникнення спірних правовідносин у цій справі) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону, висновок суду першої інстанції про те, що на час спірних правовідносин на ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом розповсюджувалися гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, оскільки рішенням Ради національної безпеки та оборони України констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України, тому звільнення позивача з роботи 31.01.2017 є незаконним, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Аналогічні по суті висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у праві №583/1191/20 ( провадження №61-5762св21), від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 (провадження №11-609апп19), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №441/1896/17 (провадження №61-8697св19), від 02 жовтня 2019 року у справі №495/6498/16-ц (провадження №61-18316св18) та від 13 листопада 2019 року у справі №495/6499/16-ц (провадження №61-34154св18).

Відповідно до пункту 2 частини першоїстатті 221 КЗпП України трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

В частині першій зазначеної статті встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У частині другій цієї статті визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач у позовній заяві зазначав, що трудову книжку він отримав у відповідача 17 січня 2022 року, тоді, як сторона відповідача, посилаючись на наявну в матеріалах справи копію Журнала обліку руху книжок і вкладок до них, вказує на те, що позивач отримав трудову книжку у січні 2017 року і з цього часу був обізнаний про звільнення з роботи, тому, подавши позов до суду у квітні 2022 року позивач на значний строк пропустив, встановлений законом строк на звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів не може погодитись з доводами відповідача про те, що трудову книжку позивач отримав саме 31.01.2017 року, оскільки з Журнала обліку руху книжок і вкладок до них, на який, як на доказ посилається відповідач, встановити дату отримання трудової книжки неможливо, так, як книжка не містить відомостей про дату отримання трудової книжки.

Зокрема у цьому журналі наявні відомості про дату прийняття працівника на роботу, його посаду (професію), структурний підрозділ куди прийнято працівника на роботу, дату і номер приказа про прийняття на роботу, серію та номер трудової книжки та дату і номер приказа про звільнення і остання колонка містить підпис звільненого працівника про отримання трудової книжки, однак без зазначення дати її отримання (а.с.49).

Таким чином, твердження позивача про отримання ним трудової книжки саме 17 січня 2022 року відповідачем не спростовано належними та допустими доказами, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, який пропущено з поважних причин та на незначний термін, а саме перебування на військовій службі, що обмежує його дії, колегія суддів вважає правильним і у цій частині відхиляє доводи сторони відповідача про не доведення позивачем поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат немає.
Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: