рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/1175/23

Номер провадження 2/495/835/2023

14 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 просить суд:

-визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , шляхом відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без позбавлення її батьківських прав.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що з 2007 року, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаю однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, у сторін народилося двоє дітей:

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 19 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 243.

Донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 18 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 171.

Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Причиною цього стало те, що в них з відповідачем різні погляди на сімейне життя, різні інтереси. Вони втратили один до одного почуття любові і поваги.

Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку із чим фактичне ведення спільного господарства та сумісне проживання між позивачем та відповідачем з 2022 року припинено.

Позивач вказує, що на виконання ч. 1 статті 160 СК України, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що їх діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 будуть проживати разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки він має самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що вони з відповідачем ОСОБА_2 проживають окремо один від одного вже значний час, позивач матеріально допомагаю відповідачу ОСОБА_2 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Житловий будинок в якому проживаю позивач разом з дітьми належить його матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що в свою чергу підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.03.2009 року (номер витягу: 22187064), а також моїм свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , від 09 серпня 1982 року, яке видане Білгород-Дністровським міським РАЦС Одеської області, актовий запис за № 525.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 , вказує, що після того, як він повідомив відповідача ОСОБА_2 , що він буде трошки меньше їй матеріально допомагати, у зв`язку із тим, що в нього трохи впали заробітки, у зв`язку із воєнним станом, відповідач ОСОБА_2 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дітей, та змінила їх місце проживання залишивши їх з собою за адресою: АДРЕСА_3 , та на даний час не дає йому змоги приймати участь у вихованні їхніх дітей.

Намагання визначити місце проживання дітей із позивачем та відібрання дітей пов`язане з бажанням захистити інтереси дітей та їх права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дітей.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 лютого 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 лютого 2023 року.

14 лютого 2023 року у судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак, в позовній заяві просив суд розглядати зазначену справу без його участі.

14 лютого 2023 року у судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась надала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без її участі, та зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, та не заперечує, щодо встановлення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дітей шляхом відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що з 2007 року, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаю однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, у сторін народилося двоє дітей:

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 19 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 243.

Донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 18 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 171.

Згідно ч. 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Так на виконання ч. 1 статті 160 СК України, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що їх діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 будуть проживати разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки він має самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що вони з відповідачем ОСОБА_2 проживають окремо один від одного вже значний час, позивач матеріально допомагаю відповідачу ОСОБА_2 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Житловий будинок в якому проживаю позивач разом з дітьми належить його матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що в свою чергу підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.03.2009 року (номер витягу: 22187064), а також моїм свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , від 09 серпня 1982 року, яке видане Білгород-Дністровським міським РАЦС Одеської області, актовий запис за № 525.

Відповідач ОСОБА_2 жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження їхніх дітей з позивачем ОСОБА_1 .

Однак, після того, коли позивач повідомив відповідачу, що він буде трошки меньше їй матеріально допомагати, у зв`язку із тим, що в нього трохи впали заробітки, у зв`язку із воєнним станом, відповідач ОСОБА_2 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дітей, та змінила їх місце проживання залишивши їх з собою за адресою: АДРЕСА_3 , та на даний час не дає йому змоги приймати участь у вихованні їхніх дітей.

Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, та повернення дітей шляхом відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав визнала.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхніх малолітніх дітей та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дітей шляхом відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дітей необхідно відібрати неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком за адресою постійного проживання позивача, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їх неповнолітніх дітей та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та повернення дітей шляхом відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дітей необхідно визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , шляхом відібрання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Враховуючи все вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання малолітніх дітей - задовольнити.

У зв`язку із самостійним вихованням дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без участі матері, відібрати неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без позбавлення її батьківських прав, та визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою постійного проживання батька: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: О.О.Боярський