ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/249/23 Справа № 209/3612/21 Головуючий у першій інстанції: Багбая Є. Д. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі, на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Мелітополі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2021 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.04.2021 року, його визнано невинуватим у пред`явленому в рамках кримінального провадження №0000042 від 02.05.2019 року обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано, у зв`язку з недоведеністю в його діянні даного складу злочину. Указував, що йому завдано значної майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуків, незаконного накладення арешту на належне йому майно, незаконного внесення відомостей до оперативно-довідкового обліку ДІАЗ МВС України про притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного втручання у його особисте життя внаслідок проведення відносно нього негласних слідчих (розшукових) дій. Зазначав, що моральна шкода полягає, в тому числі, і у душевних стражданнях, які позивач зазнав протягом усього часу досудового розслідування та судового розгляду кримінального правопорушення (23 місяці 9 днів), що зумовило погіршення відносин з оточуючими, знайомими та друзями, приниження його честі, гідності та ділової репутації і як фізичної особи, і як військовослужбовця. Тому позивач просив стягнути на його користь з Державного бюджету України 300000,00 грн моральної шкоди, а також 62500,00 грн, сплачених за надання йому правничої (юридичної) допомоги у кримінальному провадженні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 62500,00 грн у відшкодування майнової шкоди та 150000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а всього 212500,00 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено. Стягнуто зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі, на користь держави по 1062,50 грн. судового збору, з кожного.

В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 62500,00 грн. відшкодування майнової шкоди та в частині стягнення зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону судового збору з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог (а.с. 19-26 т.2).

Із апеляційною скаргою також звернулось Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване в м. Мелітополі, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн. з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення моральної шкоди в розмірі 139741,00 грн. Також вказаний апелянт просить скасувати рішення місцевого суду в частині стягнення на користь позивача 62500,00 грн. відшкодування майнової шкоди та в частині стягнення з ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі, судового збору з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог (а.с. 126-134 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та часткового скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02.05.2019 року було розпочате кримінальне провадження відносно позивача військовою прокуратурою Запорізького гарнізону Південного регіону України шляхом внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000042 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (а.с. 22 т.1).

Ухвалою слідчого судді Запорізького апеляційного суду від 03.05.2019 року надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_1 , а саме візуального спостереження особи, аудіо-, відео контролю особи (а.с. 114-116 т.1).

08.05.2019 року відповідно до постанови прокурора досудове розслідування доручено слідчому управлінню ТУ ДБР у м. Мелітополі.

10.05.2019 року о 14.30 годин слідчим ТУ ДБР у м. Мелітополі було затримано позивача в порядку ст. 208 КПК України (а.с. 23-27 т.1).

Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.05.2019 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб; одночасно позивачу було визначено альтернативний запобіжний захід заставу (а.с. 98-101 т.1).

11.05.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (а.с. 28-35 т.1).

13.05.2019 року дружиною позивача було сплачено заставу та о 15:15 годин позивач був звільнений з ІТТ Мелітопольского ВП ГУНП України в Запорізькій області (а.с. 35а т.1).

15.05.2019 року ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 відсторонено від посади на два місяці (а.с. 102-105 т.1).

16.05.2019 року ухвалами слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області накладено арешти на квартиру позивача, мобільний телефон та військовий жетон (а.с. 106-113 т.1).

20.09.2019 року було змінено підозру позивачу на ч.1 ст. 368 КК України та того ж дня складено обвинувальний акт та скеровано до Токмацького районного суду Запорізької області для розгляду.

Під час досудового розслідування проводилися негласні слідчі розшукові дії, освідування, обшуки за місцем мешкання та роботи.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2021 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.04.2021 року, у справі №328/2411/19 позивача визнано невинуватим у пред`явленому в рамках кримінального провадження №0000042 від 02.05.2019 року обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні даного складу злочину (а.с. 36-74, 75-97 т.1).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20).

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як встановлено судом, позивач незаконно перебував під слідством та судом у період з 11.05.2019 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 19.04.2021 року (набрання вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2021 року №328/2411/19 законної сили), тобто 23 місяці 8 днів.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень.

При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, застосуванню підлягає правило частини третьої статті 13 Закону, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з урахуванням мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент розгляду справи.

Виходячи з викладеного, за 23 місяці 8 днів перебування під слідством та судом позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у мінімальному розмірі 150000,0 грн.

Посилання апелянта ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі, на те, що позивач не перебував постійно під вартою, а також продовжував виконувати свої професійні обов`язки у Збройних силах України, не спростовує викладених вище фактів завдання позивачеві моральної шкоди унаслідок незаконного перебування під слідством та судом.

Обґрунтування апеляційної скарги ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі, тим, що при розрахунку моральної шкоди підлягає застосуванню розмір середньої заробітної плати, що встановлений законом у 2021 році, - є безпідставним. Як зазначалось вище, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Дана справа була розглянута місцевим судом у лютому 2022 року, а отже при розрахунку моральної шкоди необхідно виходити із розміру заробітної плати, який був встановлений станом на лютий 2022 року, тобто 6500,00 грн.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

Колегія наголошує, що позивач не оскаржує розмір присудженої до стягнення на його користь моральної шкоди та правильність її розрахунку, а тому суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції у задоволеній частині щодо стягнення моральної шкоди підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу (здійснення захисту) у кримінальному провадженні, виходячи з наступного.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Судоми встановлено, що 13 травня 2019 року між АО «Легесі» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової допомоги №15-2/19 (а.с. 136-138 т.1).

За змістом пункту 1 додаткової угоди №1 до вказаного вище договору, укладеної 13.05.2019 року, клієнт доручає, а виконавець бере зобов`язання надати правову допомогу у зв`язку з розслідуванням ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, кримінального провадження №0000042, в якому клієнт має статус підозрюваного, а саме здійснювати захист клієнта та надання йому інших видів правової допомоги.

Позивачем надано акти прийому-передачі наданих послуг від 20.09.2019 року на суму 28000,00 грн., 25.01.2021 року на суму 25500,00 грн., 19.04.2021 року на суму 9000,00 грн. (а.с. 141-143 т.1), квитанції до прибуткового касового ордеру від 20.09.2019 року на суму 28000,00 грн., 25.01.2021 року на суму 25500,00 грн., 19.04.2021 року на суму 9000,00 грн. (а.с. 144-146 т.1).

Матеріалами справи підтверджено надання позивачу Адвокатським об`єднанням «Легесі» послуг, які свідчать про те, що, починаючи з 13.05.2019 року захист інтересів ОСОБА_1 здійснювали адвокати АО «Легесі», надаючи клієнту консультації, знайомилися з матеріалами кримінального провадження, подавали заяви і клопотання, складали адвокатські запити і отримували відповіді на них, а також брав участь у судових засіданнях, здійснюючи правовий супровід підзахисного.

Висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених підсудним у кримінальному провадженні, міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 07 лютого 2022 року в справі №336/3604/20 (провадження №61-13843св21), в якій зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку.

Посилання апелянтів на те, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, не може бути підставою для відмови у стягненні фактично понесених та доведених витрат позивача на правову допомогу. Обсяги та види правової допомоги наведені в актах приймання-передачі послуг, що погоджені між ОСОБА_1 і АО «Легесі».

Доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції при стягненні витрат позивача на правову допомогу не застосував принцип пропорційності (задоволеним позовним вимогам) та співмірності цих витрат, є безпідставними. Вказані принципи передбачені нормами ЦПК України (ч. 4 ст. 137 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України) та застосовуються при розподілі понесених сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу у рамках цивільної справи, що розглядається судом.

У даному випадку на користь позивача стягнуто витрати на правову допомогу в сумі 62500,00 грн., які понесені позивачем, у зв`язку з перебуванням під слідством та судом в рамках кримінального провадження №0000042, на підставі пункту 4 статті 3 Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні (майнової шкоди) в сумі 62500,00 грн. є законним та обґрунтованим.

За положеннями пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Колегія звертає увагу, що за положеннями Закону України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання позовної заяви у даній справі не передбачено, навідміну від статті 5 вказаного закону, якою передбачено пільги щодо сплати судового збору.

Отже, оскільки справляння судового збору за подання позовної заяви у даній справі не передбачено, підстави для його стягнення з відповідачів в дохід держави відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідачів в дохід держави по 1062,50 грн. судового збору з кожного.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави. В іншій оскаржуваній частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року в частині стягнення із Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь держави 1062,50 грн. судового збору; в частині стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі на користь держави 1062,50 грн. судового збору скасувати.

В іншій оскаржуваній частині рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова