КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/1221/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про стягнення процентів, пені, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року позивачка пред'явила в суді названий позов посилаючись на те, що 04 жовтня 2017 року між нею та відповідачем було укладено договори банківського строкового вкладу «Строковий» №№ /10047, /10048, згідно з умовами яких позивачка внесла, а відповідач розмістив на відповідних рахунках вклади у сумі 70000,00 доларів США та 30000,00 євро. Відповідно до вказаних договорів, вклад у сумі 70000,00 доларів США розміщено на 90 днів, зокрема з 04 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року, під 10 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05 січня 2018 року, а вклад у сумі 30000,00 євро розміщено на 90 днів, зокрема з 04 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року, під 8 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05 січня 2018 року.

02 січня 2018 року у зв'язку із закінченням дії договорів позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу та виплату процентів, однак відповідачем ні 05 січня 2018 року, ні у подальшому зобов'язання за договорами не виконано, вклади та проценти не виплачено.

Разом з тим, на виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року у справі 453/668/18, з відповідача на користь позивачки 12 грудня 2019 року стягнуто суму вкладу у розмірі 30000,00 євро, а 20 грудня 2019 року стягнуто суму вкладу у розмірі 70000,00 доларів США. Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе за договорами банківських вкладів зобов'язання не виконав, уточнивши 17 серпня 2021 року позовні вимоги позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь:

- невиплачені проценти на банківський вклад 70000 доларів США за договором банківського вкладу №/10047 у розмірі 15672,22 дол. США;

- невиплачені проценти на банківський вклад 30000 євро за договором банківського вкладу №/10048 у розмірі 5320 євро;

- 3% річних за користування простроченим банківським вкладом 70000 доларів США за договором банківського вкладу №/10047 у розмірі 4102,19 доларів США;

- 3 % річних за користування простроченим банківським вкладом 30000 євро за договором банківського вкладу №/10048 у розмірі 1738,35 євро;

- 3% річних за користування невиплаченими процентами на вклад 70000 доларів США за договором банківського вкладу №/10047 у розмірі 779,3 дол. США;

- 3% річних за користування невиплаченими процентами на вклад 30000 євро за договором банківського вкладу №№/10048 у розмірі 267,73 євро;

- моральну шкоду у розмірі 463060 грн.;

- пеню за відмову повернути вклад 70000 доларів США за договором банківського вкладу №/10047 у розмірі 1497 300 доларів США;

- пеню за відмову повернути вклад 30000 євро у розмірі 634500 євро;

- пеню за прострочення виплати процентів 15672,22 доларів США за договором №/10047 у розмірі 284920,97 доларів США;

- пеню за прострочення виплати процентів 5320 євро за договором №/10048 у розмірі 97994 євро.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 5663,67 долари США за договором банківського вкладу № /10047 від 04 жовтня 2017 року, з яких:

- 1408,75 доларів США - проценти за договором банківського вкладу за період з 05 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року;

- 4184,75 долари США - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання (сума вкладу та проценти) за період з 06 січня 2018 року по 19 грудня 2019 року;

- 70,17 доларів США - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання щодо виплати процентів за період з 21 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року;

Стягнуто з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № /10048 від 04 жовтня 2017 року 2273,71 євро , з яких:

- 483 євро - проценти за період з 05 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року;

- 1766,34 євро - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання (сума вкладу та проценти) за період з 06 січня 2018 року по 11 грудня 2019 року;

- 24,37 євро - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання (проценти) за період з 13 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року;

Стягнуто з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 52690,07 грн. з яких:

- 37543,19 грн., що за курсом НБУ станом на 17 серпня 2021 року еквівалентно 1408,75 доларів США - пеня за прострочення виплати процентів за договором банківського вкладу № /10047 від 04 жовтня 2017 року;

- 15146, 88 грн., що за курсом НБУ станом на 17 серпня 2021 року еквівалентно 483 євро - пеня за прострочення виплати процентів за договором банківського вкладу № /10048 від 04 жовтня 2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги позивачка не погоджується із позицією суду щодо того, що проценти за укладеними Договорами банківського вкладу підлягають нарахуванню виключно за період який обумовлений цими договорами, а саме з 05 жовтня 2017 року по 04 лютого 2018 року.

Вважає, що відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; зобов'язання припиняється на підставах установлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням належним чином.

Скаржниця зазначає, що суд першої інстанції не мотивував свого рішення щодо нарахування 3% річних, а саме чому він задовольнив позовні вимоги в цій частині лише частково.

Суд дійшов хибного висновку, що моральна шкода не може відшкодовуватись в рамках даного спору оскільки відповідно, на думку суду, до положень статей 23, 1167 ЦК України, статей 4, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодування моральної шкоди може здійснюватися виключно у випадках прямо передбачених законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

Суд послався на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №761/26293/16- ц, що викладена у постанові від 20.03.2019 р. Разом із тим, суд не прийняв до уваги доводи і аргументи позивачки, що доводили протилежний висновок.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що посилання скаржника в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції неправильно дослідив та оцінив положення умов депозитних договорів відносно порядку нарахування процентів за користування депозитом, в тому числі посилання, що у п.1.2. депозитних договорів не зазначена дата повернення депозиту, є помилковим та необґрунтованим. Відповідач звертає увагу на пп.1.2. депозитного договору №/100048 та п.1.3. депозитного договору № /10048, а також роз'яснення Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 щодо строку дії договору.

Щодо розміру ставки, за якою має нараховуватись сума процентів за період, після визначеної депозитними договорами дати повернення вкладів та до дати, що передувала дню фактичної сплати/повернення Банком вкладів скаржнику, то відповідно до ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо так строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу.

Отже у зобов'язальних відносинах, які виникли між сторонами за депозитними договорами, після закінчення строку розміщення вкладів, нарахування процентів має здійснюватися за процентною ставкою, передбаченою для вкладу «на вимогу» або за ставкою, передбаченою на залишок коштів на банківському рахунку ( як це визначено с.1070 ЦК)

Щодо 3% річних, то суд першої інстанції також вірно виходив з того, що вони нараховуються лише на розмір вкладу та процентів, які нараховані лише впродовж періоду (строку) на який вклади розміщувались (90 днів)

Щодо позиції скаржника про нарахування пені на всю суму вкладу та посилання на постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 753/217/17, то вони суперечать позиції Великої Палати Верховного Суду , викладеної у постанові від 25 січня 2022 року щодо застосування ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, відповідач наголошує на тому, що у відзиві на позовну заяву ним було повністю спростовано доводи позовної заяви про її наявність і цей відзив відповідач просить дослідити апеляційним судом.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Стасюк Б.Ф. в судове засідання не з'явились. Судова повістка на ім'я ОСОБА_1 повернулась без вручення за закінченням терміну зберігання. Представник ОСОБА_1 - адвокат Стасюк Б.Ф. був повідомлений про судове засідання шляхом направлення судової повістки на його електронну адресу, яка була зазначена ним в процесуальних заявах на адресу суду.

Колегія суддів вирішуючи питання про належне повідомлення апелянта про судове засідання керується позицією Верховного Суду у справі №759/14068/19в якій зазначено, що Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов'язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов'язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Отже, оскільки представник позивачки зазначив електронну адресу в позовній заяві та в інших заявах на адресу суду, колегія суддів вважає, що він є належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до ч .5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка в удове засідання будь-якого учасника справи за умов, що його належним чином повідомлено про датуё час та місце цього засіданняё не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

З врахуванням наведеного, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу за відсутності позивачки та її представника.

Представник ПАТ «Креді Агріколь Банк» - Максименко В.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріал справи у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено договори банківського вкладу «Строковий» №№ /10047, /10048, згідно з умовами яких позивачка внесла, а відповідач розмістив на відповідному рахунку вклади у сумі 70000,00 доларів США та у сумі 30000,00 євро.

Відповідно до п.п.1.1-1.3 вказаних договорів, вклад у сумі 70000,00 доларів США розміщено на 90 днів, зокрема з 04 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року, під 10 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05 січня 2018 року, а вклад у сумі 30000,00 євро розміщено на 90 днів, зокрема з 04 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року під 8 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05 січня 2018 року.

02 січня 2018 року у зв'язку із закінченням дії договорів позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладів та виплату процентів, однак відповідачем ні 05 січня 2018 року, ні у подальшому зобов'язання за договорами не виконано, вклади та проценти не виплачено.

За результатами виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2018 року у справі 453/668/18, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача 12 грудня 2019 року стягнуто суму вкладу у розмірі 30000,00 євро, а 20 грудня 2019 року стягнуто суму вкладу у розмірі 70000,00 доларів США.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позов в частині вимог про стягнення банківських відсотків за вкладами підлягає до задоволення лише за період строку дії вкладу, а саме з 04 жовтня 2017 року по 05 січня 2018 року, оскільки відповідно д п.3.6. договорів банківського вкладу, після дати повернення банківського вкладу, визначеної п.1.2. договорів (05 січня 2018 року) проценти на суму вкладу не нараховуються.

Суд також частково задовольнив вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України за договором банківського вкладу № /10047 від 04 жовтня 2017 року за період з 06 січня 2018 року по 19 грудня 2019 року, тобто період прострочення сплати суми вкладу та процентів в сумі 4184,75 доларів США та 70,17 доларів США за період з 21 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року (прострочення сплати процентів), а також за договором банківського вкладу № /10048 від 04 жовтня 2017 року в сумі 1766,34 євро за період з 06 січня 2018 року по 11 грудня 2019 року (прострочення сплати суми вкладу та процентів) та 24,37 євро за період з 13 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року (прострочення сплати суми процентів).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд виходив з того, що базою для її нарахування є лише проценти на суму вкладу, без врахування самого вкладу. Розмір пені суд зменшив на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умовами договорів банківського вкладу, укладених між позивачкою та відповідачем, відшкодування моральної шкоди не передбачено, відсутні підстави для задоволення позову у частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Проте колегія судді погоджується лише з висновками суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів, трьох відсотків пені за прострочення виконання зобов'язання, однак не може погодитись із рішенням суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу, які нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом, в тому числі, виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Так, згідно п.1.3 договорів банківського вкладу, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку вкладника, банк щомісячно нараховує вкладнику проценти із розрахунку 10 % річних за договором № /10047 та 8 % річних за договором № /10048, сплачує їх вкладнику в день повернення вкладу, визначений п.1.2 договорів банківського вкладу (05 січня 2018 року).

Положеннями п.п.6.1, 6.2 договорів банківського вкладу, визначено, що договори діють до моменту повернення коштів на поточний рахунок відповідно до п.п.2.1.4, 2.1.5 цих договорів. Договори припиняють свою дію за умови повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цими договорами.

Відповідно до п.3.6 договорів банківського вкладу, після дати повернення вкладу, визначеної п.1.2 договорів (05.01.2018 р.), проценти на суму вкладу не нараховуються, а договори продовженню не підлягають.

Наведені умов депозитних договорів погоджені сторонами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті).

З врахування умов депозитних договорів, які в силу ст. 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами, а також з врахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проценти за укладеними між позивачкою та відповідачем договорами банківського вкладу підлягають нарахуванню виключно у період, який обумовлений цими договорами, а саме з 05 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за період з 06 січня 2018 року по 19 грудня 2019 року за договором № /10047 та за період з 06 січня 2018 року по 11 грудня 2019 року за договором № /10048, тобто до дати виплати сум вкладів, 3% річних нараховується на суму вкладу, виплата якої була прострочена, а за період з 21 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року за договором № /10047, та за період з 11 грудня 2019 року по 17 серпня 2021 року за договором № /10048 3 % річних нараховується за прострочення виплати відсотків за вкладом.

Періоди нарахування 3% річних судом першої інстанції визначено вірно з врахуванням дати, коли позивачкою була подана заява про уточнення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, дійсний зміст приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тобто, до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, однозначно підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак пеня нараховується виключно на розмір процентів на суму вкладу.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України, з врахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції встановлено, що розмір пені значно перевищує розмір боргового зобов'язання відповідача у вигляді невиплачених позивачці процентів за договорами банківського вкладу в сумі 1408,75 доларів США та 483,00 євро відповідно, суд першої інстанції обгрунтовано застосував положення ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки до розміру боргового зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб'єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства(зокрема статті 4, 22 Закону «Про захист прав споживачів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19), якою керувався суд першої інстанції було вказано: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом».

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц відступила від відповідного висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб'єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Тобто, статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення .

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування заподіяної позиваці моральної шкоди внаслідок порушення її прав споживача, колегія суддів враховує встановлені судом першої інстанції обставини справи, а також керується принципами розумності та справедливості. Колегія суддів вважає, що відшкодування позивачці моральної шкоди у розмірі 50000 грн. буде достатнім і справедливим.

Даючи оцінку доводам сторін, викладеним у апеляційній скарзі та письмових поясненнях, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року в даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень на відшкодування завданої неналежним виконанням зобов'язань моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2023 року.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, код РНОКПП НОМЕР_1;

відповідач: Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» зареєстроване місце знаходження: вул.. Пушкінська, 42/4, м. Київ, 01004, .

Суддя-доповідач

Судді: