КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/756/2023
Справа № 359/7909/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді Муранової-Лесів І.В. ухвалене в м. Бориспіль 22 червня 2022 року, а також за апеляційними скаргами Київської обласної прокуратури та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа Прокуратура Київської області, про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь на відшкодування матеріальної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 436790 грн., а також на відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Позов мотивував тим, що 26 квітня 2017 року він звернувся до Бориспільського ВП ГУНП в Київській області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, підставою для чого стали наступні події: 25 квітня 2017 року близько 18:00 він припаркував власний автомобіль Honda CR-V перед будинком АДРЕСА_1 , в якому він проживає, 26 квітня 2017 року виявив, що автомобіль відсутній, та одразу викликав поліцію. Крім того, 26 квітня 2017 року цивільною дружиною позивача ОСОБА_3 було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за фактом вимагання грошових коштів та погроз, в якій повідомлено, що їй та ОСОБА_1 зателефонували невідомі особи, які вимагали грошові кошти за повернення викраденого автомобіля, а також погрожували фізичною розправою.

27 квітня 2017 року прокурором Бориспільської місцевої прокуратури як процесуальним керівником було надано старшому слідчому Бориспільського ВП ГУНП в Київській області вказівки у кримінальному провадженні, про виконання яких та хід досудового розслідування необхідно було письмово повідомити Бориспільську місцеву прокуратуру не пізніше 29 травня 2017 року, більша частина з цих вказівок старшим слідчим виконана не була. Фактично, починаючи з серпня 2017 року по теперішній час, досудове розслідування в кримінальному провадженні не здійснюється, Бориспільською місцевою прокуратурою неодноразово визнано стан досудового розслідування незадовільним. Таким чином, неправомірна поведінка поліції полягає у її бездіяльності в результаті незастосування в розумні строки всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, в зв`язку з чим наразі не виявляється можливим притягнути винних осіб до відповідальності та відшкодувати нанесені збитки. Згідно даних на сайті autoria, наразі автомобіль Honda CR-V, 2012 року випуску, коштує близько 15500 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату звернення становить 436790 грн.

Крім того, діями відповідача йому завдано і моральної шкоди, він є переселенцем з Донецької області, придбаний ним автомобіль в 2012 році фактично є єдиним майном, що зберіглося у нього після вимушеного переїзду із зони АТО, втрата вказаного майна завдає йому душевних страждань. Звернувшись до органу досудового розслідування, ОСОБА_1 очікував на здійснення останнім всіх заходів на відшукання автомобіля або хоча б на можливість компенсувати понесені ним матеріальні витрати, однак дані очікування не виправдались, байдужість з боку службових осіб та органу державної влади відобразились постійною роздратованістю, відчуттям стресу та тривоги у позивача. Після довготривалого письмового листування шляхом звернення до народного депутата, отримання відписки від прокуратури, неотримання жодних фактичних результатів та зрушень в стані досудового розслідування ОСОБА_1 заволоділи відчуття розчарування і несправедливості. Вказані події також поєднались з необхідністю лікування в зв`язку з онкологічних захворюванням. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінив в 100000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю органу досудового розслідування, в розмірі 26000 грн., в решті позову відмовлено. Покладено компенсацію судових витрат за рахунок держави.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року частково задоволено заяву позивача про розподіл судових витрат, стягнуто з стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 частину понесених обґрунтованих судових витрат на правничу (правову) допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2444,20 грн.

Відповідач ГУНП у Київській області, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 22 червня 2022 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що згідно висновків суду першої інстанції, допущена органом досудового розслідування бездіяльність знайшла своє підтвердження у протоколах оперативних нарад, в листуванні між прокуратурою та відділом поліції, а також між Київською обласною прокуратурою та потерпілим у кримінальному провадженні. Однак протокол оперативної наради - це оперативно-аналітичний документ, у якому фіксується хід обговорення питань і рішення, ухвалені на нараді. Заявник (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити, іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає. Реалізація механізму оскарження постанов слідчого в розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц тощо. Ухвала слідчого судді підтверджує факт реалізації особою, за заявою якої зареєстроване кримінальне провадження, свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 27 березня 2019 року в справі № 243/9826/16-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 338/12193/16-ц, зокрема, Верховним Судом зазначено, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Наводив зміст рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року, вважав, що сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням слідчого чи прокурора, позивач в повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. При цьому позивачем не було надано будь-які рішення суду, якими визнано бездіяльність органу досудового розслідування, в тому числі щодо надмірно тривалого розслідування вказаного кримінального провадження

Наголошував, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачами моральної шкоди. Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, на обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на його думку, діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування.

Зазначив, що в цивільному законодавстві не передбачено відшкодування майнової шкоди внаслідок, як зазначає позивач, бездіяльністі органу досудового розслідування.

Третя особа Київська обласна прокуратура, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 22 червня 2022 року та додатковим рішенням від 05 вересня 2022 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року в частині задоволених позовних вимог, а також додаткове рішення від 05 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові та в задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що зі змісту ст. 1174 ЦК України вбачається, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею виключно посадова особа або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі № 336/3056/18. Отже, вказана норма не підлягає застосуванню в зв`язку з тим, що прокуратура не віднесена до переліку зазначених в ній суб`єктів відповідальності.

Крім того, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність органів прокуратури, а також, що вона виникла саме внаслідок неналежного виконання службових обов`язків чи протиправних дій (бездіяльності) прокуратури, не надано доказів заподіяння матеріальної шкоди та наявності вини працівників органів досудового розслідування, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури, суду і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідачів.

Посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, в якій сформовано висновок щодо необхідності встановлення судом складових, які є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Не погоджувався з висновком суду про бездіяльність органу досудового розслідування у кримінальному провадженні, що спричинило заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, а відповідно не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди, що відповідає правовому висновку Верховного Суду в постанові від 20 січня 2021 року в справі № 686/27885/19.

Вказував, що при ухваленні рішення судом не взято до уваги, що органами прокуратури неодноразово проводились оперативні наради щодо обговорення стану досудового розслідування, надавалися вказівки у кримінальному провадженні, були ініційовані питання про відсторонення слідчих, здійснювалися дії щодо активізації проведення слідчими досудового розслідування. Таким чином, Київською обласною прокуратурою вживаються заходи щодо забезпечення ефективного нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, а тривалість досудового розслідування у вказаній справі пов`язана, перш за все, з процесуальною поведінкою потерпілого, яким упродовж досудового розслідування до слідчого органу та процесуального прокурора подано значну кількість клопотань, звернень, листів щодо проведення слідчих (розшукових) дій. В той же час, судом першої інстанції не взяті до уваги доводи Київської обласної прокуратури про те, що досудове розслідування на даний час триває і остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийняте, а тому судове рішення є передчасним.

Наголошував, що зі змісту ЦПК України вбачається, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування в кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України. Однак суд, за відсутності визнання протиправності дій прокуратури, дійшов висновку про таку протиправність всупереч положенням норм ЦПК України, стягнувши на користь позивача моральну шкоду.

Водночас, позивач, крім тверджень про неефективне досудове розслідування у кримінальному провадженні будь-яких доказів бездіяльності відповідачів не надав. У ході розгляду справи позивачем не доведено порушень у діях працівників органів прокуратури в контексті елементів цивільно-правової відповідальності. Виходячи зі змісту позовної заяви та доданих документів, позивачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України та ст. 23 ЦК України, не наведено жодних доводів на підтвердження заявленого та задоволеного судом розміру заподіяної моральної шкоди, так і вчинення органами прокуратури фізичного чи психічного впливу в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому значних моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Не погоджувався з обсягом часу, зазначеним в доказах понесення судових витрат, нібито витраченим адвокатом на надання послуг правничої допомоги, вважаючи цей час значно меншим, вказував, що деякі види допомоги є синонімічними і дублюються. Зазначав, що заявником не надано до суду жодного документу чи іншого доказу щодо витрат адвоката у зв`язку із обсягом наданих послуг: кількості судових засідань та їх тривалість, у яких брав участь адвокат, реальним часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) у справі тощо та чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. В жодному з наданих документів не обґрунтовано та не доведено, які саме юридичні послуги були надані, чи є вони реальними. Вважав, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами фактичність, неминучість, розумність і обґрунтованість витрат на правову допомогу, в зв`язку з чим висновки суду про наявність підстав для стягнення правових витрат на користь позивача є передчасними, твердження суду щодо їх документального підтвердження не відповідає вимогам законності і обґрунтованості.

Відповідач Державна казначейська служба України, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 22 червня 2022 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що будучи залучений до участі в справі в якості відповідача, був не в змозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не був учасником спірних відносин і не володів будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Державна казначейська служба України не порушувала прав та інтересів позивача, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдала, до того ж сам позивач не вказував на Державну казначейську службу України як на порушника своїх прав. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України казначейська служба не повинна була нести відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших органів.

Наводив зміст правових висновків Великої Палати Верховного суду в постановах від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, від 22 вересня 2020 року в справі № 910/378/19, в справі № 910/23967/16, в постанові від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17.

Вказував, що в своїх обґрунтування та доводах, наведених в позові, ОСОБА_1 не було доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я, та його причинно-наслідковий зв`язок.

Вважав, що виходячи з матеріалів справи, незаконність дій органів досудового розслідування, як це передбачено законодавством, не встановлено та не доведено жодним чином доказом у відповідному порядку. З матеріалів справи відомо, що прокуратурою неодноразово проводились оперативні наради щодо обговорення стану розслідування по справі, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що мала місце бездіяльність органу досудового розслідування, а також що вона виникла саме внаслідок неналежного виконання службових обов`язків чи бездіяльності працівників. Незаконність дій органів досудового розслідування, як це передбачено законодавством, не встановлена та не доведена у відповідному порядку. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивач не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 22 червня 2022 року та додатковим рішенням від 05 вересня 2022 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року та додаткове рішення від 05 вересня 2022 року та ухвалити нові рішення, якими позов ОСОБА_1 та заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що позивач в зв`язку з системними порушеннями органом досудового розслідування вимог чинного законодавства України, відкритого небажання на проведення ряду слідчих дій, направлених на встановлення істини, з`ясування всіх обставин кримінального провадження та прийняття кінцевого законного та неупередженого рішення, був змушений звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав у зв`язку з неефективним та тривалим досудовим розслідуванням. Вказував, що підтвердженням наявності складу правопорушення та підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності є те, що слідчим, керівником органу досудового розслідування та самим органом досудового розслідування не було виконано обов`язки, покладені на них КПК України, незважаючи на зміну слідчих в кримінальному провадженні, вказівки щодо подальшого досудового розслідування, надані прокурором, були повністю проігноровані та не виконувались, у зв`язку з вищенаведеним прокуратурою неодноразово визнано стан досудового розслідування незадовільним, з вересня 2017 року по вересень 2020 року не було здійснено жодних слідчих (розшукових) та процесуальних дій в рамках даного кримінального провадження, що свідчить про повне ігнорування дотримання розумних строків, встановлених ст. 28 КПК України, в зв`язку з чим наразі не виявляється можливим притягти винних осіб до відповідальності та відшкодувати нанесені потерпілому збитки.

Зазначив, що судом першої інстанції ставилося під сумнів перерахування позивачем при купівлі автомобіля грошових коштів продавцю, що спростовується як укладеним договором купівлі-продажу від 07 липня 2012 року, так і свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Вважав, що доказом, який може підтвердити факт завдання позивачу збитків і його розмір, можуть бути відомості, що містяться в мережі інтернет про цінові пропозиції щодо продажу аналогічного автомобіля. Враховуючи вищевикладене, позивачу в зв`язку з бездіяльністю органу досудового розслідування було завдано майнову шкоду в розмірі 436790 грн.

Вважав, що суд першої інстанції неправомірно виходив при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди з вартості автомобіля станом на 2012 рік, адже станом на день звернення до суду вартість аналогічного автомобіля складає майже вдвічі більше, ніж сума на момент придбання автомобіля.

Наводив доводи щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою органу досудового розслідування та матеріальною шкодою, заподіяною позивачеві.

В частині оскарження додаткового рішення від 05 вересня 2022 року зазначав, що оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, тому підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Від ГУНП в Київській області із пропуском встановленого строку для його подання надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а апеляційні скарги Київської обласної прокуратури підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідають.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 квітня 2017 року в ЄРДР зареєстровано заяву ОСОБА_1 за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 289 КК України, згідно якої в період часу з 18:00 26 квітня 2017 року по 07:20 26 квітня 2017 року поблизу будинку № 20 по вул. Головатого в м. Бориспіль Київської області невстановлена особа, діючи умисно та з корисливих мотивів незаконно заволоділа автомобілем Honda CR-V 2012 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , чим завдала ОСОБА_1 матеріальну шкоду (а. с. 9 т. 1).

У вказаному кримінальному провадженні в 2017 році було проведено ряд слідчих дій та ухвалені процесуальні рішення.

На а. с. 10 - 12 т. 1 наявні копії протоколів прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення від 26 квітня 2017 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слідчим Бориспільського ВП ГУНП в Київській області, копія пояснення, відібраного у ОСОБА_3 .

На а. с. 13 т. 1 наявна копія постанови Бориспільського ВП ГУНП в Київській області від 26 квітня 2017 року про створення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000966.

На а. с. 14 т. 1 наявна копія постанови Бориспільської місцевої прокуратури від 27 квітня 2017 року про визначення групи прокурорів та старшого прокурора групи у кримінальному провадженні № 0000966.

На а. с. 15 т. 1 наявна копія вказівок Бориспільської місцевої прокуратури від 27 квітня 2017 року в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України у кримінальному провадженні № 0000966, доручено про хід досудового розслідування та виконання вказівок письмово повідомити Бориспільську місцеву прокуратуру не пізніше 29 травня 2017 року.

На а. с. 16 т. 1 наявна копія листа Бориспільської місцевої прокуратури від 04 серпня 2017 року на ім`я начальника СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області щодо активізації проведення слідчим досудового розслідування кримінального провадження № 0000966, згідно якого вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що керівництвом СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області досудове розслідування у ньому взагалі не організовано, старшим слідчим в рамках даного кримінального провадження залишено поза увагою та не виконано наданих прокурором письмових вказівок, не проведено необхідних слідчих (розшукових) дій з метою встановлення всіх обставин кримінального правопорушення та осіб, причетних до незаконного заволодіння транспортним засобом.

На а. с. 19 т. 1 наявна копія листа Бориспільської місцевої прокуратури від 21 серпня 2017 року на ім`я начальника СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області щодо активізації проведення слідчим досудового розслідування кримінального провадження № 0000966.

На а. с. 20 т. 1 наявна копія листа Бориспільської місцевої прокуратури від 27 вересня 2017 року на ім`я начальника СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області, яким доручено в строк до 13 жовтня 2017 року виконати письмові вказівки процесуального керівника у кримінальному провадженні, які були надані 02 серпня 2017 року.

На а. с. 23 т. 1 наявна копія листа Бориспільської місцевої прокуратури від 27 квітня 2018 року на ім`я начальника СУ ГУНП в Київській області, згідно якого вивченням стану досудового розслідування встановлено ряд істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, протягом всього часу проведення досудового розслідування слідчий Хамбір Я.О, не провів жодної слідчої дії, подані 02 серпня 2017 року процесуальним прокурором письмові вказівки залишені слідчим поза увагою та до цього часу безпідставно не виконані, внаслідок повної бездіяльності службових осіб Бориспільського ВП ГУНП в Київській області до цього часу злочинців не встановлено та, як наслідок, не притягнуто до передбаченої законом відповідальності, що призводить до надходження в Бориспільську місцеву прокуратуру численних обґрунтованих скарг потерпілого ОСОБА_1 та народного депутата України Міщенка С.І. (в інтересах ОСОБА_1 ) на бездіяльність працівників поліції.

На а. с. 17 - 18, 21 - 22, 24 т. 1 наявні копії протоколів оперативних нарад від 01 серпня 2017 року, 16 квітня 2018 року, 16 серпня 2018 року за участю прокурора Бориспільської місцевої прокуратури, т.в.о. заступника начальника Бориспільського ВП ГУНП у Київській області, старшого слідчого Бориспільського ВП ГУНП у Київській області під головуванням першого заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури, на порядку денному якого було обговорення стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000966; стан досудового розслідування визнано незадовільним.

На а. с. 27 - 28 т. 1 наявні копії листів ГУНП в Київській області від 29 травня 2017 року, 06 червня 2017 року на ім`я ОСОБА_3 , якими повідомлено, що досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000966 триває та про відсутність порушень службової дисципліни у діях працівника Бориспільського ВП ГУНП в Київській області.

На а. с. 29 - 30 т. 1 наявні копії звернень ОСОБА_1 від 19 червня 2017 року та від 12 березня 2018 року на ім`я народного депутата України ОСОБА_4 щодо сприяння в активізації розслідування кримінальної справи № 0000966.

На а. с. 31 - 32 т. 1 наявні копії депутатських звернень народного депутата України ОСОБА_4 на ім`я прокурора Київської області від 12 липня 2017 року, 05 квітня 2018 року щодо нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

На а. с. 33 - 34 т. 1 наявні копії листів прокуратури Київської області від 16 серпня 2017 року, від 11 травня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 , згідно якого встановлено, що органами поліції неналежно виконуються вимоги КПК України, не забезпечено належного реагування та організації розслідування кримінального провадження, враховуючи вищевикладене, проведено оперативну нараду з даного приводу, на якій обговорено стан досудового розслідування, за наслідками якої відповідно до ст. 36 КПК України повторно надані ґрунтовні вказівки, розпочато службову перевірку, використано всі надані повноваження з метою приведення у належний стан розслідування та закінчення його у розумні строки. У службовій перевірці поставлено питання про притягнення до відповідальності службових осіб, які допустили порушення, а також щодо їх усунення та недопущення у майбутньому; роз`яснено, що у разі незгоди з рішеннями, діями чи бездіяльністю слідчого або прокурора під час досудового розслідування сторони кримінального провадження мають право оскаржити їх до суду, в порядку, передбаченому ст. 303 - 306 КПК України.

На а. с. 35 - 37 т. 1 наявна копія договору купівлі-продажу № 94/12 від 07 липня 2012 року, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві автомобіль Honda CR-V, а покупець зобов`язується його прийняти та оплатити на обумовлених даним договором умовах. Вартість договору складає 261000 грн., які покупець сплачує до 09 липня 2012 року з моменту підписання договору. Право власності на автомобіль переходить до покупця з моменту оплати 100 % від суми, передбаченої договором, а також після підписання акту приймання-передачі автомобіля.

На а. с. 38 - 39 т. 1 наявний скріншот сайту auto.ria.com з оголошеннями про продаж автомобіля Honda CR-V 2012 року випуску.

На а. с. 40 - 41 т. 1 наявні копії довідок до акту огляду МСЕК від 05 квітня 2018 року та від 14 травня 2020 року, згідно яких ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності по онкології безтерміново.

На а. с. 42 т. 1 наявна копія довідки внутрішньо переміщеної особи від 29 липня 2016 року, згідно якої ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з Донецької області.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, виходячи із наступного.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом із тим, судом вірно встановлено, що позивачем не доведений розмір заподіяної шкоди, крім того, відсутній причинний зв`язок між заподіяною позивачу шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування, оскільки матеріальна шкода заподіяна внаслідок вчинення злочину, а не внаслідок допущеної органом досудового розслідування під час розслідування цього злочину бездіяльності.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками та враховує, що кримінальне провадження № 0000966 є таким, що триває, а отже ОСОБА_1 не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у разі їх доведення після встановлення винних осіб за їх рахунок.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що внаслідок неправомірної поведінки органу досудового розслідування наразі не виявляється за можливе притягнути винних осіб до відповідальності та відшкодувати завдані потерпілому збитки, що доказом сплати коштів ОСОБА_1 за придбаний автомобіль в розмірі 261000 грн. є реєстрація за ним права власності на дане майно, і що доказом розміру заподіяних збитків є відомості в мережі Інтернет про цінові пропозиції щодо продажу автомобілів Honda CR-V 2012 року випуску, якими підтверджується актуальна вартість аналогічних транспортних засобів на момент звернення з позовом до суду, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, апеляційний суд враховує, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), п. 53, підтримані правовими висновками Верховного Суду в постановах від 08 лютого 2023 року в справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22), від 18 січня 2023 року в справі № 644/8115/18 (провадження № 61-15831св20), від 23 листопада 2022 року в справі № 242/981/18 (провадження № 61-23065св19) та у інших.

Разом із тим, шкода, заподіяна каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, не є предметом даного позову, відтак у суду першої інстанції не було правових підстав покладати на державу майнову відповідальність за нерозкритий злочин.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг Головного управління Національної поліції в Київській області (аркуші скарги 5 - 6) та Київської обласної прокуратури (аркуші скарги 4, 8) в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, з огляду на те, що судом першої інстанції дані вимоги не були задоволені.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди в сукупності з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд виходить із наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн., ОСОБА_5 посилався на те, що є переселенцем з Донецької області, придбаний ним автомобіль в 2012 році фактично є єдиним майном, що зберіглося у нього після вимушеного переїзду із зони АТО, і втрата вказаного майна завдає йому душевних страждань. Звернувшись до органу досудового розслідування, ОСОБА_1 очікував на здійснення останнім всіх заходів на відшукання автомобіля або хоча б на можливість компенсувати понесені ним матеріальні витрати, однак дані очікування не виправдались, байдужість з боку службових осіб та органу державної влади відобразились постійною роздратованістю, відчуттям стресу та тривоги у позивача. Після довготривалого письмового листування шляхом звернення до народного депутата, отримання відписки від прокуратури, неотримання жодних фактичних результатів та зрушень в стані досудового розслідування ОСОБА_1 заволоділи відчуття розчарування і несправедливості. Вказані події також поєднались з необхідністю лікування в зв`язку з онкологічних захворюванням.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 26000 грн., суд першої інстанції виходив із обґрунтованості доводів позивача, що внаслідок незаконної бездіяльності органу досудового розслідування йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях з приводу допущеної органом досудового розслідування бездіяльності, нездійснення слідчих дій, направлених на встановлення осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, притягнення їх до відповідальності, а також на відшукання викраденого автомобіля, внаслідок чого позивач був вимушений вживати додаткових заходів для організації власного життя, звертатися зі зверненнями (скаргами) та за правовою допомогою. З урахуванням того, що досудове розслідування протягом трьох років жодним чином не здійснювалося, незважаючи на подані потерпілим скарги та надані прокуратурою вказівки, розмір такого відшкодування судом визначено в сумі 26000 грн., що не перевищує 10 % вартості викраденого у потерпілого майна та становить 4 розміри мінімальної заробітної плати на дату ухвалення судового рішення, що є достатнім відшкодуванням завданих потерпілому душевних страждань.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи..

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи Київської обласної прокуратури, що прокуратура не віднесена ст. 1174 ЦК України до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода згідно вказаної норми.

Постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року № 336/3056/18 (провадження 61-10291св19), на яку Київська обласна прокуратура посилалася в даній частині своїх доводів, відповідного правового висновку щодо непоширення вимог ст. 1174 ЦК України на органи прокуратури не містить. Підставою для відмови в позові в зазначеній справі було те, що підрозділ прокуратури Запорізької області не є самостійною юридичною особою, а тому не може бути відповідачем у цій справі у силу вимог статті 48 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що в даній справі вимог до Київської обласної прокуратури, яка є третьою особою, позивачем ОСОБА_1 не заявлено взагалі.

Одним із найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

В постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 530/1122/20 (провадження № 61-6766св21) викладено правові висновки, що вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір.

Разом із цим, у справі, яка переглядається, позивач, посилаючись на затягування досудового розслідування та його неефективність, всупереч вимогам процесуального закону, не довів обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, зокрема, те, що йому було завдано моральну шкоду, не обґрунтував її розмір й причинний зв`язок між шкодою й бездіяльністю відповідача.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, фактично виходив із оцінки матеріалів кримінального провадження та бездіяльності уповноважених осіб правоохоронних органів у кримінальному провадженні від 26 квітня 2017 року № 0000966, де позивач має процесуальний статус потерпілої особи і яке ще не закінчено. Проте, у даному спорі суд першої інстанції не наділений повноваженнями встановлювати факт порушення кримінального процесуального законодавства уповноваженими особами правоохоронних органів, зокрема, що стосується висновків про затягування розслідування даного кримінального провадження та його ефективність.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 755/15868/20 (провадження № 61-236 св 22), і на вказані обставини обґрунтовано вказано в апеляційній скарзі Київської обласної прокуратури.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 ЦПК України та за конституційним зверненням громадян ОСОБА_6 і ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначено, що Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач скористався своїм правом на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування та що ухвалами слідчих суддів була констатована бездіяльність органу досудового розслідування при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження від 26 квітня 2017 року № 0000966.

Разом із тим, суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та самостійно встановив обставини бездіяльності уповноважених осіб правоохоронних органів при здійсненні досудового розслідування вказаного кримінального провадження, його неефективність й затягування органом досудового розслідування.

Враховуючи вищевикладене, є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції, що відсутність звернень позивача зі скаргами на бездіяльність слідчого в порядку, визначеному ст. 303 КПК України, не спростовує звернення позивача до народного депутата України з приводу бездіяльності слідчих, які в подальшому були предметом розгляду прокуратури, а допущена органом досудового розслідування бездіяльність знайшла своє підтвердження в протоколах оперативних нарад прокуратури, в листуванні між відділами поліції, між прокуратурою та потерпілим.

Апеляційний суд враховує, що сам по собі факт триваючого досудового розслідування кримінального провадження від 26 квітня 2017 року № 0000966 без встановлення порушень кримінального законодавства ухвалою слідчого судді не спричиняє наслідок цивільно-правового характеру і не може бути безумовним доказом того, що дії та/або бездіяльність відповідача, зокрема Головного управління Національної поліції в Київській області, заподіяли позивачу моральну шкоду.

Відтак, крім власних тверджень про надмірну тривалість досудового розслідування та спричинення вказаним сильних душевних страждань, позивачем не надано будь-яких передбачених ЦПК України доказів заподіяння моральної шкоди.

Отже, з урахуванням наведеного, безпідставними є висновки суду першої інстанції про відшкодування позивачу моральної шкоди, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як неприйнятні доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо неправомірності висновків суду першої інстанції при визначення розміру відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги вартість автомобіля станом на 2012 рік, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, в якій визначено загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, та від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, про умови отримання компенсації за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження.

Крім того, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на його думку, діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування.

Апеляційний суд також приймає доводи Київської обласної прокуратури, що позивачем не наведено жодних доводів як на підтвердження заявленого та задоволеного судом розміру заподіяння йому моральної шкоди, так і вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому значних моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з доводами Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, відсутність правових підстав для їх задоволення, ненадання доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції від 22 червня 2022 року в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягали задоволенню взагалі, а отже і питання порядку стягнення цих коштів з Державного бюджету України не мало вирішуватись, апеляційним судом не оцінюються доводи Державної казначейської служби України про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема про стягнення відшкодування завданої шкоди, немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні або скасуванню з підстав, зазначених в апеляційних скаргах.

Крім того, оскільки апеляційним судом встановлено, що позов в частині відшкодування моральної шкоди не підлягав задоволенню, і оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати в даній справі покладаються на позивача, відтак додаткове рішення суду першої інстанції від 05 вересня 2022 року, яким частково задоволено заяву позивача про розподіл судових витрат пропорційно до задоволення позовних вимог, також підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, оскільки передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення судових витрат на правничу допомогу відсутні в цілому, апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційної скарги Київської обласної прокуратури про те, що позивачем не доведено фактичність, неминучість, розумність і обґрунтованість витрат на правову допомогу, передчасність висновків суду про наявність підстав для стягнення правових витрат в розмірі 2444,20 грн. та невідповідність вимогам законності та обґрунтованості твердження суду щодо документального підтвердження наявності понесених позивачем витрат у вказаному розмірі, а також апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки позовні вимоги позивача підлягали задоволенню в повному обсязі, то підлягали задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду судове рішення скасовується в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 26000 грн. з відмовою в позові, судові витрати пропорційно задоволенню апеляційних скарг в розмірі 1488,60 грн., понесені Державною казначейською службою України, Головним управлінням Національної поліції в Київській області, Київською обласною прокуратурою, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково. Апеляційні скарги Київської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року в частині стягнення моральної шкоди та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа Прокуратура Київської області, про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади.

Судові витрати в розмірі 1488,60 грн., понесені Державною казначейською службою України, Головним управлінням Національної поліції в Київській області, Київською обласною прокуратурою, компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.