Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/1959/20
номер провадження 2/695/150/23

17 березня 2023 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого - судді Середи Л.В.,
секретаря с/з - Оніщенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державне підприємство «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплати заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -
Позовні вимоги мотивує тим, що він 01.09.2004р. був прийнятий на роботу в ДП «Центр державного земельного кадастру», на посаду начальника Золотоніського міського відділу, відповідно до наказу №151-К від 01.09.2004р.
07.08.2009р. був переведений на посаду начальника Золотоніського міськрайонного відділу відповідно до наказу №182-к від 14.08.2009р.
01.12.2010р. позивач був переведений на посаду начальника Золотоніського міськрайонного виробничого відділу відповідно до наказу №613-к від 01.12.2010р.
Відповідно до наказу 150-к від 23.06.2016р., ОСОБА_1 був звільнений з роботи, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з переведенням працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію.
При розрахунку в день звільнення позивачу, на порушення приписів ст. 116 КЗпП України, відповідачем не виплачено грошові кошти в сумі 4199.31 грн., як компенсація за відпустки в кількості 44 календарних дні, що підтверджується довідкою про заборговану заробітну плату №34 від 25.07.2017р. філії ДП «Центр державного земельного кадастру».
За цих підстав позивач звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2020р. відкрито провадження по даній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Наданий відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
16.11.2020р. на адресу суду від ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необґрунтованим. Так відповідач вказує, що позивачем проведено невірний розрахунок середньоденної заробітної плати, яка за підрахунками відповідача має становити 85.78 грн., а не 89.63 грн., як заявлено позивачем. При цьому позивачем не взято до уваги, що компенсація у разі невикористання щорічних відпусток не відноситься до заробітної плати, а тому до таких вимог слід застосовувати строки позовної давності, які встановлені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Підстави для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України відсутні. Отже, позивачем пропущений тримісячний строк позовної давності для звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 92 856.68 грн. відповідач вказує, що середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку не належить до фонду оплати праці, а враховуючи, що позивач дізнався про порушення свого права саме 25.06.2017р. в момент отримання довідки від відповідача, про що сам вказав у позовній заяві, та звернувся до суду 20.08.2020р. то ним було пропущено строк позовної давності, який встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Третя особа по справі - Державне підприємство «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 18.01.2022р. надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких ОСОБА_1 був прийнятий ДП «Черкаський інститут землеустрою» на посаду начальника Золотоніського міськрайонного відділу , згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. Позивач до Черкаської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» у порядку ст. 83 КЗпП України для перерахування компенсації за не використані дні щорічних відпусток до нового місця роботи ДП «Черкаський інститут землеустрою» не звертався, а тому грошова компенсація за не використані дні щорічних відпусток у сумі 4199.31 грн. повинна була бути виплачена Черкаською регіональною філією ДП « Центр державного земельного кадастру» у день звільнення позивача, тобто 23.06.2016р.. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню. Розгляд справи просили проводити без участі представника ДП «Черкаський інститут землеустрою».
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак від представника позивача, адвоката Зеленого Ю.В. надійшла до суду заява, відповідно до якої останній просив розгляд справи проводити за його відсутності на задоволенні позову наполягав у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки немає можливості брати участі у розгляді даної справи через зайнятість в іншому судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами- за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Розгляд вказаної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
У даній справі відповідач належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, представники відповідача брали участь в попередніх судових засіданнях, надавали свої пояснення, доводи та заперечення, не були позбавлені можливості подати інші докази чи клопотання, що стосуються предмету розгляду даної справи у порядку встановленому нормами ЦПК України.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вказав свої заперечення щодо предмета позову, просив застосувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У постанові КЦС ВС від 01.10.2020р. у справі №361/8331/18 Верховний Суд зазначив, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом не розцінюється як поважна, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на позовну заяву та, зважаючи на межі розгляду справи в суді першої інстанції, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті за відсутності представника відповідача і такий розгляд не призведе до порушення прав учасників судового процесу.
Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 (серії НОМЕР_1 ), останній 01.09.2004р. був прийнятий на роботу в ДП «Центр державного земельного кадастру, на посаду начальника Золотоніського міського відділу відповідно до наказу №151 від 01.09.2004р.
07.08.2009р. був переведений на посаду начальника Золотоніського міськрайонного відділу відповідно до наказу №182-к від 14.08.2009р.
01.12.2010р. ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника Золотоніського міськрайонного виробничого відділу відповідно до наказу №613-к від 01.12.2010 р..
Відповідно до наказу 150-к від 23.06.2016р. позивач був звільнений з роботи на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у порядку переведення до ДП «Черкаський науково-дослідний та практичний інститут землеустрою».
Обставини перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах та підстави їх припинення жодною із сторін не заперечуються та не оспорюються.
Згідно з даними довідки від 25.07.2017р. за №34, що видана Черкаською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_1 дійсно працював в ДП «Центр державного земельного кадастру» Черкаської регіональної філії з 01.09.2004р. по 23.06.2016р. на посаді начальника Золотоніського міськрайонного виробничого відділу. При звільненні працівникові (у зв`язку з відсутністю коштів) не нарахована та не виплачена компенсація за відпустку в кількості 44 календарних днів, що становить 4199.31 грн.
Достовірність обставин, які зазначені у даній довідці жодною із сторін не оспорюється.
Таким чином позивач вважає, що відповідач має сплатити йому грошові кошти в сумі 4199.31 грн., а також середній заробіток за весь час затримки по день подання позовної заяви до суду. При цьому позивач проводить розрахунок середньоденної заробітної плати виходячи з історії його карткового рахунку, яка додана до матеріалів справи.
Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 75 КЗпП України працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні норми містяться і в частині першій ст.24 Закону України «Про відпустки».
Як передбачено частиною другою статті 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
У постанові Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі № 705/4451/20 зроблено висновок, що аналіз норм КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» зокрема передбачено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Судом встановлено, що позивачу у 2016 році при звільненні не виплачена компенсація за відпустку в кількості 44 календарних днів, що в сумі становить 4199.31 грн.
З огляду на вказане вище та враховуючи, що при звільненні працівника йому від підприємства, установи, організації належать всі суми, в тому числі і грошова компенсація за невикористану відпустку, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію за 44 дні невикористаної відпустки.
При цьому суд враховує норми ст.,ст. 12, 13, 81 та 82 ЦПК України щодо засад змагальності сторін, збирання доказів, доведення обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень та меж доказування, а також обставин, які визнаються учасниками справи та вказує, що жодною із сторін не заперечувалось та не оспорювалось факту невиплати грошової компенсації за 44 дні невикористаної відпустки позивачу в сумі 4199.31 грн..
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.
При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог в цій частині відповідач посилаючись на правові позиції Верховного суду України та постанову Верховного Суду від 24.05.2018р. у справі №501/6384/14-ц вказував, що суми грошових компенсацій у разі невикористаних щорічних відпусток не визначені як заробітна плата, а тому на них поширюється норми ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто тримісячний строк позовної давності з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів передбачені ст.233 КЗпП України.
За положеннями ст. 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду, працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Положенню частини другої ст. 233 КЗпП України надане офіційне тлумачення в рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року за №8-рп/2013. У вищевказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що положення частини другої ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст.,ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У подальшому в постанові від 26 жовтня 2016 року в справі №6-1395цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Із посиланням на вищевказану постанову, Верховний Суд України прийняв постанову від 06 грудня 2017 року в справі №6-331цс17, в якій предметом дослідження судом стало неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України в частині строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Так, при прийнятті рішення у справі Верховний Суд України послався на положення ст. 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, а саме: - основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Проаналізувавши зазначену норму, Верховний Суд України дійшов висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.
Правова позиція підтримана новоствореним Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 січня 2018 року в справі №61-992св17, від 04 травня 2018 року в справі №808/858/16.
При цьому аналогічний висновок вказаний і в постанові Верховного Суду від 03.02.2021р. у справі №357/1703/18-ц, у якій ВС вказав, що з огляду на зміст положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За цих підстав, враховуючи, що відповідач достеменно знав про невиплату позивачу усіх виплат, на які останній має право, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з компенсації за невикористану відпустку прямо пов`язані із порушенням відповідачем законодавства про оплату праці, а тому позивач має право звернутися за захистом до суду з такими вимогами без обмеження будь-яким строком.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Таким чином суд погоджується із доводами відповідача про наявність допущеної позивачем помилки при здійснені розрахунку заробітної плати.
На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Разом із тим середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Як на підставу наявності у відповідача перед позивачем заборгованості позивач посилається на довідку відповідача від 25.07.2017р. за №34, видану Черкаською регіональною філією Центру ДЗК, відповідно до якої позивача було звільнено з Черкаської регіональної філії Центру ДЗК 23.06.2016. При звільненні працівникові (у зв`язку з відсутністю коштів) не нарахована та не виплачена компенсація за відпустку в кількості 44 календарних днів що в сумі становить 4199.31 грн.
Таким чином позивач дізнався про порушення свого права саме з моменту отримання зазначеної довідки, тобто 25.07.2017 року.
Отже, тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України на звернення позивача із позовом про вирішення даного трудового спору, закінчився 26.10.2017р., а позивач звернувся до суду із вказаним позовом у вересні 2020р., тобто поза межами строку визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Таким чином доводи відповідача про пропуск позивачем в цій частині строку позовної давності, встановленого ст.. 233 КЗпП України є обґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Таким чином позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом вище компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, а тому позивач в цій частині позовних вимог звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Оскільки в цій частині позовні вимоги позивача задоволені, то судовий збір за подання вказаних позовних вимог підлягає стягненню із відповідача на користь держави.
За вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід сплачувати судовий збір, що підтверджується правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу відмовлено, то витрати по оплаті судового збору в цій частині необхідно покласти на позивача та стягнути з нього судовий збір на користь держави.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки вказані позовні вимоги є взаємопов`язаними, то сума судового збору станом на дату подання позовної заяви становила 1073.60 грн.
Решта суми 1027.53 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.
Керуючись ст.,ст. 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державне підприємство «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплати заробітку за час затримки виплати заробітної плати задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1027 грн. 53 коп..
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Середа