Справа № 727/3882/22
Провадження № 2/727/328/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2023 року Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Філатової К.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 23.01.2007 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ентузіаст» №174 від 17.05.2022 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані четверо людей: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх діти: ОСОБА_5 , 2004 року народження та ОСОБА_6 , 2007 року народження.

ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою, однак фактично не проживає у квартирі з березня 2021 року.

Відповідач квартирою не цікавиться, її речей у будинку немає, вселитися не намагалася, комунальні платежі за житло не сплачує.

Жодних перешкод у проживанні відповідачу позивач не чинив.

Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 створює йому перешкоди у реалізації правомочностей власника, зокрема у реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном.

Просив позов задовольнити, визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30.11.2022 року було скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.06.2022 року та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем відзиву на позов подано не було.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що позивач у квартирі АДРЕСА_1 не проживала та не намагалася вселитися у це житло. Окрім того, ОСОБА_4 не несе витрат по утриманню зазначеного житла, а тому підстав для збереження права користування квартирою у неї не має.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що квартира АДРЕСА_1 була набута у власність під час перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому право власності на квартиру за згодою подружжя було зареєстровано за позивачем. На даний час ОСОБА_4 було подано до суду позов про поділ майна подружжя, предметом спору у справі є саме зазначена квартира. У цій квартирі вони спільно проживали до розірвання шлюбу судом у вересні 2020 року та в подальшому.

У квітні 2021 року ОСОБА_4 поїхала на заробітки до Єгипту, де перебувала до 18 вересня 2022 року. При цьому, позивачу було відомо, що відповідач є співвласником квартири та про те, що вона перебуває на заробітках за кордоном, вони підтримували постійний зв`язок по телефону.

Тому, враховуючи те, що ОСОБА_4 є співвласницею квартири, її не може бути позбавлено права користування нею, оскільки це одна із правомочностей власника. Просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №27/1 від 23.01.2007 року квартиру АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_1 .

Зазначене рішення було прийнято органом місцевого самоврядування на підставі договору будівельного підряду від 11.10.2004 року на будівництво двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та генпідрядником ТОВ БФ «Чернівціжитлобуд» та акту прийому здачі закінченої будівництвом двокімнатної квартири.

На підставі вказаного рішення, Виконавчим комітетом ЧМР 25.01.2007 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого власником квартири АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_1 (а.с.7).

Окрім того, із дослідженого судом рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.08.2020 року у справі №727/5926/20 встановлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб 10.08.2003 року. Зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили 14.09.2020 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.15 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи те, що спірне житлове приміщення перебуває у приватній власності, а тому при вирішенні даного спору суд керується нормами кодексу Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини та нормами Житлового кодексу в частині регулювання приватного житлового фонду.

За змістом ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 60 СК України регламентовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як було встановлено судом, спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а отже у даному випадку діє презумпція спільності права власності подружжя на майно.

Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачкою шлюбу.

Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 30.03.2021 року у справі №459/5027/13ц.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не вставлено договором або законом (стаття 368 ЦК України).

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено встановлено домовленістю між ними.

Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із роз`яснень, які містяться у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року видно, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

У той же час, як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а отже остання, як співвласник квартири, має право володіння та користування нею і так само право на відчуження своєї частки.

Суд керується правовою позицією Великої Палати Верховного суду, що викладена у постанові від 13.10.2020 року справа №447/455/17.

Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права особи, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою з огляду на те, що спірне житло було набуто сторонами під час шлюбу, задоволенню не підлягають, оскільки у такому випадку матиме місце неправомірне втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном, так як відповідач як співвласник квартири не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це суперечить змісту права власності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України ст.ст. 4, 5, 10, 18, 133, 259, 263-265, 273, 280, 281, 282, 284 ЦПК України суд ,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), проживаючого в АДРЕСА_3 до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП не відомий), зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 20.01.2023 року.

Суддя Одовічен Я.В.