Ухвала

Іменем України

31 січня 2023 року

м. Київ

справа № 702/783/21

провадження № 61-13336ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Монастирищенської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами шляхом зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Монастирищенської міської ради (далі - ВК Монастирищенської міської ради), про усунення перешкод у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позову зазначав, що його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 1947 році побудували житловий будинок із надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , який належав їм на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Вказував, що після смерті батьків успадкував все майно, у тому числі права на житловий будинок на АДРЕСА_1 , земельну ділянку розміром 2,491 га у АДРЕСА_5 та банківський вклад.

Зазначав, що отримав свідоцтво на право на спадщину за законом на земельну ділянку розміром 2,491 га у АДРЕСА_5 та банківський вклад. Документи на будинок він не оформив, оскільки вважав будинок своїм. Після смерті матері безперешкодно користувався цим будинком. Його права на будинок ніхто не оспорював.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра ОСОБА_5 , яка проживала у АДРЕСА_5 у сусідньому будинку.

Коли він приїхав на похорон сестри, то побачив, що будинок замкнено на замок. З розмов із сусідами дізнався про те, що будинок замкнув син померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 (відповідач). Останній у телефонній розмові заявив про те, що вважає будинок своїм.

Вказував, що при зверненні до діловода у с. Терлиця ВК Монастирищенської міської ради отримав довідки про те, що у 1986 - 1990 роках будинок рахувався за ОСОБА_3 , а з 04 січня 2020 року в будинку зареєстровано ОСОБА_2 . Діловод відмовилась пояснювати на яких підставах зареєстровано відповідача у цьому будинку.

Зазначав, що у 2021 році він звертався до помічника міського голови у с. Терлиця та діловода у с. Терлиця ВК Монастирищенської міської ради з клопотанням про надання документів для реєстрації права власності на житловий будинок та приватизації присадибної земельної ділянки, однак йому відмовлено без пояснення причини. Провести технічну інвентаризацію будинку не мав можливості, оскільки відповідач самоправно замкнув будинок, а отже він не має доступу до внутрішніх приміщень.

Вважав, що оскільки відповідача зареєстровано у будинку без його згоди, то така реєстрація є незаконною. Добровільно подати документи на зняття з реєстрації в будинку відповідач відмовляється.

Враховуючи викладене просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами на АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

26 січня 2023 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: заява про усунення недоліків касаційної скарги; квитанція про сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Тож, недоліки касаційної скарги усунуто.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 465/196/13-ц.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваний судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведеній постанові Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

ОСОБА_1 (позивач) народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі «батько» зазначено « ОСОБА_6 », в графі «мати» - « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_3 .

За змістом заяви від 28 листопада 1995 року із спадкової справи № 161 ОСОБА_4 (мати позивача) просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який проживав у квартирі АДРЕСА_2 . На день його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з 1/3 частини вказаної квартири.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1995 року ОСОБА_4 (мати позивача), яка проживала в у квартирі АДРЕСА_2 , успадкувала після чоловіка ОСОБА_3 спадкове майно, яке складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , належної померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1994 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача - ОСОБА_4 .

За змістом заяви від 03 квітня 2022 року із спадкової справи № 91 ОСОБА_1 просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом (за заповітом), після смерті матері ОСОБА_4 , уродженки с. Сатанівка, яка була прописана у АДРЕСА_6. На день її смерті залишилась земельна ділянка (пай) у АДРЕСА_5.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2002 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 успадкував після матері ОСОБА_4 спадкове майно, яке складається із: земельної ділянки (паю) розміром 2,491 га у АДРЕСА_5, належної померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Терлицькою сільською радою 20 червня 2001 року на підставі рішення Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 27 березня 2001 року за № 2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 195.

Довідкою № 175, виданою 14 вересня 2021 року ВК Монастирищенської міської ради, підтверджено, що будинок, який розташований на АДРЕСА_1 за номером 8 об`єкта погосподарського обліку за 1986-1990 роки рахувався за померлим ОСОБА_3 , документи на будинок відсутні.

За змістом довідки № 161, виданої 07 вересня 2021 року ВК Монастирищенської міської ради, ОСОБА_2 (відповідач) зареєстрований на АДРЕСА_1 з 04 січня 2020 року згідно книги погосподарського обліку за 2016-2020 роки.

Відповіддю на запит Монастирищенської міської ради від 23 грудня 2021 року надано інформацію, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 .

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що позивач не є власником і не набув майнових прав володіння та користування ні будинком АДРЕСА_3 , а тому у розумінні статті 391 ЦК України його права не порушені. Заявлена у справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача у вказаному будинку не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Оскільки ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після якого 28 листопада 1995 року прийняла його дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщину після якої 03 квітня 2002 року прийняв її син ОСОБА_1 , до цих правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до частин першої, другої 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно

невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно з статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР).

Висновки Верховного Суду

Звертаючись до суду з позовом позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами на АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що все майно померлого батька, успадкувала його мати, а він успадкував все майно після смерті матері.

Водночас, судами встановлено, що мати позивача успадкувала після чоловіка лише 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , а подаючи до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини зазначила місце свого проживання: АДРЕСА_4 . У заяві ОСОБА_1 про прийняття спадщини після матері зазначено, що остання уродженка с. Сатанівка, яка прописана і постійно до дня смерті проживала у АДРЕСА_6.

Доказів того, що батько позивача за життя мав у приватній власності житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не надано, як і не надано доказів того, що мати позивача прийняла спадщину після свого чоловіка, яка складається, зокрема, із спірного будинку АДРЕСА_1 (фактичного її вступу в управління або володінням спірним будинком, подання до державної нотаріальної конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини).

Доказів того, що мати позивача за життя мала у приватній власності житловий будинок АДРЕСА_1 , де зареєстрований відповідач, ОСОБА_1 не надано, як і не надано доказів того, що він прийняв спадщину після матері, яка складається, зокрема, із спірного будинку АДРЕСА_1 (фактичного його вступу в управління або володінням спірним будинком, подання до державної нотаріальної конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини).

Тож матеріали справи не містять доказів того, що позивач набув у власність в порядку спадкування будинок АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що власник, у тому числі житлового приміщення або будинку, має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-який спосіб, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності(іншого речового права) та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю чи реалізації іншого речового права. Водночас, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

ОСОБА_1 не є власником і не набув майнових прав володіння та користування ні будинком АДРЕСА_3 , а тому у розумінні статті 391 ЦК України твердження позивача про порушення його прав є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги

Посилання у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди не врахували висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 465/196/13-ц, є необґрунтованими з огляду на таке.

У наведеній як приклад справі № 465/196/13-ц Верховний Суд дійшов висновку, що за відсутності правовстановлюючих документів про право власності на спадкове майно та наявності спору щодо спадкового майна сторони позбавлені можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину.

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, судами встановлено, що позивач не є власником майна, про усунення перешкод користування яким заявлено вимогу, а тому його права у розумінні статті 391 ЦК України не порушені відповідачем.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Тож, постанова від 15 травня 2019 року у справі № 465/196/13-ц не є релевантною до правовідносин, що виникли у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Монастирищенської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком із надвірними спорудами шляхом зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний