справа № 369/812/20 головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/4277/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця і переведення обов`язків покупця,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2002 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,167 га частково недійсним у частині покупця і перевести обов`язок покупця з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 1990 року. Від спільного проживання мають двох дітей: ОСОБА_5 , 1990 року народження, ОСОБА_6 , 2000 року народження. Спільно з дружиною ними була придбана квартира в АДРЕСА_2 , де вони проживали разом всією родиною. У 2002 році позивач розпочав власний бізнес, що пов`язано з різними ризиками. Зважаючи на це та на те, що він дивом уник смертельного ДТП, спільно з дружиною вирішили придбати земельну ділянку, але оформити її на доньку, якій на той час виповнилось два роки. Саме тому оспорюваний договір був укладений відповідачем. У 2003-2004 роках на земельній ділянці побудовано житловий будинок, який використовували для відпочинку родиною. Також у 2003 році позивачем була придбана ще частина земельної ділянки, яка була суміжна до спірної, та всі ділянки були об`єднані в одну та обнесені спільним парканом. Через смертельну хворобу дружина позивача ОСОБА_4 померла у 2009 році, позивач був опікуном своїх дітей, проживали разом в квартирі в м. Києві. Позивач вказує про те, що його донька підпала під негативний вплив третіх осіб, які налаштовують дитину проти нього, проти свого брата. Поступово відносини між ними погіршувались. На початку 2020 року йому стало відомо, що відповідач має на меті продати земельну ділянку з житловим будинком без його погодження. Разом з тим, дана земельна ділянка, хоч і набута донькою на підставі договору купівлі-продажу, але на момент придбання їй виповнилось лише два роки, а на час будівництва будинку - три роки. Тобто, відповідач була лиш номінальним власником майна. А покупцем за договором був саме він, що також підтверджено розпискою про передачу грошових коштів, утримував весь цей час ділянку саме він, ним побудовано житловий будинок. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки є недійсним в частині покупця. У добровільному порядку відповідач відмовляється усувати порушення його прав.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що вирішуючи спір у цій справі, суд не надав належної правової оцінки тому факту, що грошові кошти, отримані продавцем оспорюваної земельної ділянки за наслідком укладення договору купівлі - продажу від 09 жовтня 2002 року у розмірі 580 грн., саме позивачем, а не відповідачем. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні також не звернув увагу на факт наявності в матеріалах справи розписки від 09 жовтня 2002 року, яка вказує на передачу саме позивачем продавцю коштів за оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки у розмірі 5 000 доларів США. Судом також було проігноровано той факт, що відповідачу на момент укладення оспорюваного правочину було 2 роки, а її представниками не було надано суду належних та допустимих доказів щодо наявних у останньої інших джерел походження коштів, окрім коштів її батька. Твердження представників відповідача щодо того, що саме відповідач є власником ділянки, так як її купила бабуся - ОСОБА_7 в її інтересах не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Тобто, відповідач виступила виключно номінальним власником оспорюваної земельної ділянки. На підтвердження наявності особистих коштів позивача його представником було надано до суду копію податкової звітності, з якої вбачається наявність у позивача грошових коштів, отриманих у вигляді доходу від зайняття останнім підприємницькою діяльністю. Також, суд під час постановлення оскаржуваного рішення не звернув увагу на той факт, що земельна ділянка є частиною єдиного комплексу земельних ділянок і будівель, які використовувала сім`я ОСОБА_8 з 2002 року і ділянка купувалася для спільного використання, а не з метою перепродажу окремим членом сім`ї. Суд не взяв до уваги, доведені під час розгляду справи обставини, що саме позивач вносив всі необхідні платежі за оспорювану земельну ділянку, як то земельний податок та платежі за будівництво на оспорюваній земельній ділянці будівлі, площею 47,2 м2. Ці обставини (щодо оплати земельного податку та будівництва будівлі на оспорюваній земельній ділянці) також не заперечувались представниками відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції. Так, вказаними доказами, позивач довів, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти. Тобто, суд під час постановлення оскаржуваного рішення мав визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно. Зазначене твердження також знайшло своє відображення в правовій позиції у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17 (провадження № 61-2308св19). Також, суд першої інстанції без жодних доказів, виключно на підставі усних заяв відповідача і її адвокатів, використав слова і заяви, які не мають підтвердження, але направлені явно проти позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що у суді першої інстанції підставою для подання позову у цій справі не була необхідність встановлення оспорюваного договору удаваним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України. 3 огляду на те, що позивач в апеляційній скарзі вирішив змінити підстави для позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, аргументи щодо застосування положень ст.235 ЦК України не можуть прийматися та розглядатися в суді апеляційної інстанції. Ні положення ЦК України, ні положення ЦК УРСР не містять положень щодо застосування наслідків удаваного правочину до сторін відповідного правочину. А тому, в даному випадку, не можуть бути задоволені позовні вимоги про визнання недійсним договору в частині покупця, на підставі начебто удаваності сторони, яка укладала договір зі сторони покупця. Відповідач звертає увагу, що в оспорюваному договорі чітко зазначено, що позивач, як законний представник, діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки - відповідача. Суд першої інстанції звернув увагу на цей аргумент позивача і зробив висновок в оскаржуваному рішенні. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав належних доказів, що 580 грн. за оспорюваним договором були його особистими коштами. Зазначені висновки суду першої інстанції є обґрунтованими. Так, в оспорюваному договорі йде мова лише про те, що позивач передав грошові кошти за договором, що не робить їх його власністю. На момент укладення оспорюваного договору позивач перебував у шлюбі і всі грошові кошти сім`ї були спільною власністю подружжя. Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР, позивач при укладенні оспорюваного договору в інтересах відповідача не міг одночасно діяти, як законний представник доньки - відповідача і в своїх особистих інтересах. Також, жодних належних доказів про те, що на земельній ділянці відповідача наявний якийсь будинок в матеріалах справи немає. Позивач надає лише фото, з яких неможливо зрозуміти який будинок і на якій земельній ділянці розташований. Земельна ділянка з кадастровим номером: :01:001:5041 жодним чином не стосується ні оспорюваного договору, ні як наслідок предмету цього позову. Також відповідач вказує про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати позивачем земельного податку за земельну ділянку, яка придбана відповідачем на підставі оспорюваного договору. Поки відповідач була неповнолітня, позивач як її законний представник, абсолютно жодним чином не займався оформленням земельної ділянки за оспорюваним договором для створення можливості належним чином володіти, користуватись і розпоряджатись земельною ділянку. Тому, аргументи позивача, що він начебто забезпечував будь-які витрати по володінню земельною ділянкою є непідтвердженими.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , який діяв в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,167 га, розміщеної на території АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що відповідач був формальним покупцем, тобто набувачем прав за оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував про номінальність відповідача, як власника спірної земельної ділянки, вважав себе фактичним власником, оскільки майно придбано за його кошти, а оскаржуваний договір у зв`язку з цим удаваним в частині покупця (т. 1 а.с. 5, Т 2 а.с. 162).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Аналогічна за змістом норма діяла на момент укладення оспорюваного договору, ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР ( Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним (удаваним), позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Отже, удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Нормами ЦК України, як і норми ЦК УРСР 1963 року не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України та ст. 58 УК УРСР 1963 року не можуть бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 346/2238/15-ц від 14 лютого 2022 року.

Отже, відсутні підстави до визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2002 року недійсним.

Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню в частині вимог позивача про переведення обов`язків покупця з відповідача на позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливе в порядку та на підставі ст. 362 ЦК України (ст.114 ЦК УРСР) (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності), яка не поширюється на спірні правовідносини.

Інших випадків застосування зазначеного способу захисту порушеного права чинне законодавство не містить і позивач їх не зазначає.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначені норми закону, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги розписку про передачу ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 доларів ОСОБА_10 в якості оплати за земельну ділянку.

Зі змісту вказаної розписки не вбачається за яку саме земельну ділянку були передані грошові кошти та яке відношення має ОСОБА_10 до спірної земельної ділянки, оскільки продавцем за договором купівлі-продажу була ОСОБА_9 . Отже, вказана розписка є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Позивач також вказував про те, що на початку 2020 року йому стало відомо, що відповідач має на меті продати земельну ділянку з житловим будинком без його погодження.

Зазначені доводи колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, у відповідності до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що підстави, з якими позивач пов`язує недійсність оспорюваного договору мали існувати на момент його укладення. Відтак, усі події чи дії сторін правочину, в тому числі і ті, що випливають з набутих повноважень сторони правочину, вчинені після його укладення, правового значення не мають, оскільки не впливають на можливість визнання його недійсним.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та переведення за позивачем прав і обов`язків покупця, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.