Справа №442/1534/22
Провадження №2/442/167/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді - Грицай М.М.

секретар судового засідання - Антоненко В.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Возняка В.Й.,

представника відповідача - адвоката Паращака Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, Дрогобицька міська рада Львівської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, Дрогобицька міська рада Львівської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що після смерті матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина. У сім`ї вирішено, що згаданий будинок має перейти у його власність внаслідок спадкування за законом, тому його батько ОСОБА_4 , який був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 , на момент смерті матері та впродовж 6 місяців не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

У зв`язку зі справою №442/8188/19 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод в користуванні власністю, у серпні 2019 року, він ознайомився з матеріалами інвентаризаційної справи в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» і довідався про те, що на підставі договору дарування житлового будинку від 13.03.2003 ОСОБА_4 подарував житловий будинок АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_4 діяв на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003. Зважаючи на вказане, звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003 та договору дарування житлового будинку від 13.03.2003 недійсними, справа №442/2997/21.

Згідно з матеріалами спадкової справи №212/03, ОСОБА_4 видав доручення від 17.02.2003, посвідчене секретарем Долішньолужецької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області, яке вважає незаконним. У згаданому документі зазначено, що його батько діяв на підставі паспорту НОМЕР_1 , виданого 10.05.2001 Бориславським МВ УМВС України у Львівській області. У дорученні зазначено, що ОСОБА_4 проживає в с.Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, що не відповідає дійсності, оскільки він був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Тому, на його думку, секретар Долішньолужецької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області не мала права посвідчувати та видавати вказане доручення від імені особи, яка не є мешканцем села. У спадковій справі відсутня заява про прийняття спадщини ОСОБА_4 , докази вступу його батька в управління, володіння спадковим майном. З цього слідує, що ОСОБА_4 не прийняв спадщину.

Ткож зазначає, що заповіт складений 16.02.2000 від імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 , проте, згідно з паспортом останній - « ОСОБА_4 ». Ця обставина перешкоджала нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003, оскільки заповіт складено на ОСОБА_5 , а не на ОСОБА_4 , що додатково свідчить про незаконність видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003.

Наведені обставини свідчать про те, що батько не вчиняв жодних дій щодо спадкування цього будинку, оскільки за волею батька мав відійти його сину, тобто, йому -позивачу ОСОБА_1 , оскільки він не мав житла.

Доручення від 17.02.2003, посвідчене секретарем Долішньолужецької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області щодо надання повноважень ОСОБА_2 на оформлення спадкових прав та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003 не відповідають вимогам закону, що однозначно свідчить про відсутність правових підстав для укладення договору дарування житлового будинку від 13.03.2003.

Вказує, що він прийняв спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 , а тому є власником цього будинку.

Про існування доручення від 17.03.2003, видане секретарем Долішньолужецької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області щодо надання повноважень ОСОБА_2 на оформлення спадкових прав та про заповіт від 16.02.2000 йому стало відомо у 2021 році після їх витребування ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.07.2021 у справі №442/2997/21. Наведені обставини доводять той факт, що, звертаючись з даним позовом, ним не пропущено строк позовної давності.

Зважаючи на вказане, просить суд витребувати житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими спорудами з незаконного володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 .

Також позивач подав доповнення до позовної заяви, де вказав, що у 1985 році його мамі ОСОБА_3 надано дозвіл на спорудження нового будинку за адресою: с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області. Він звільнився з роботи, оскільки допомагав майстрам у будівництві будинку, так як його батько перебував з 1985 року по 1990 рік на роботі. У 1990 році останній вийшов на пенсію. Власником спірного будинку була його мати, а не батько. Будинок був збудований до весілля позивача з дружиною 15.09.1990. У 1981 році останній надали кімнату в гуртожитку училища, яка приватизації не підлягала.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де заперечив щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Позивач не додав жодного доказу у підтвердження його права власності та державну реєстрацію такого права на спірний житловий будинок, посилаючись при цьому на ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003, договір дарування є чинними та не скасованими. Позивач жодних дій, які б свідчили про вступ в управління та володіння спадковим майном не здійснював, до нотаріуса не звертався протягом 6-ти місячного строку, що було необхідно у данному випадку відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР.

Реєстрація місця проживання зі спадкодавцем не свідчить про постійне проживання разом та своєчасність прийняття спадщини. Закон пов`язує таке право спадкоємця лише із реальним постійним проживанням разом. Недостовірним є твердження позивача про те, що ОСОБА_4 був зареєстрований та фактично проживав по АДРЕСА_3 , як на час посвідчення секретарем Долішньолужецької сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області доручення від 17.02.2023, так і на час смерті дружини ОСОБА_3 . Батько позивача - ОСОБА_4 постійно проживав без реєстрації зі своєю дружиною ОСОБА_3 до дня її смерті включно у спірному житловому будинку та й вступив в управління й володіння її спадковим майном як спадкоємець за заповітом. На момент смерті матері позивача, у АДРЕСА_4 проживала дочка останніх (рідна сестра позивача) разом зі своєю сім`єю.

Відповідач також зазначив, що у його дідуся ОСОБА_4 були всі оригінали документів на спадкове майно померлої дружини, про що свідчить відмітка на заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину та яка міститься в матеріалах спадкової справи. Останній вчинив усі необхідні дії, які свідчать про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та які передбачені положеннями ст. 549 ЦК УРСР. Наявність заповіту на чоловіка вказує на позицію померлої, що все майно має перейти ОСОБА_4 , що водночас позбавляє дітей права на спадкування, оскільки не є поширеною практикою складання заповіту в користь чоловіка.

Позивач з моменту одруження фактично не проживав з бабусею на час її смерті, а лише формально був зареєстрований. Він проживав із сім`єю у м. Дрогобичі. Зважаючи на вказане, просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що після смерті матері у 2002 році він почав займатися в селі господарством, оскільки батько хворів. Згодом захворіла його дружина, у зв`язку з чим він змушений був лікувати її в Дрогобичі і там проживати. У той час його племінник (відповідач у справі) намовив батька укласти договір дарування на спірний будинок. Зазначив, що батько якимось чином прийняв спадщину після смерті матері і подарував спадкове майно (житловий будинок) відповідачу. Однак, аж у 2019 році останній показав йому договір дарування. Вважає, що спірний будинок належить йому, так як племінник має свою хату. Будівництво згаданого будинку завершилося у 1990 році. Він звільнився свого часу з роботи, щоб мати змогу його будувати. Після смерті матері у цьому житлі проживав та був зареєстрований лише він, оскільки батько пішов проживати в м.Борислав за місцем своєї реєстрації. Його рідний брат ОСОБА_6 після одруження проживає окремо. У нього ще була сестра (померла у 2000 році), яка також після одруження пішла жити в м.Борислав, де був зареєстрований батько. Мати померла у віці 77 років і склала заповіт на батька, про який йому нічого не було відомо. Оскільки він вважав себе єдиним власником, то не вчиняв жодних дій щодо спадкового майна.

Доповнив, що до 1988 року у згаданому домоволодінні був ще старий будинок. Тоді він почав будувати новий, але право власності було оформлено на його матір. У 1990 році він одружився, коли будівництво вже було завершене. У нього троє дітей. Дружина зареєстрована в гуртожитку. Проживав із сім`єю. Йому було відомо, що у спірному будинку племінник проживає з 2003 року. У серпні 2019 він звернувся до свого брата (батька відповідача), щоб з`ясувати, на підставі чого він там господарює. А в жовтні 2019 року останній звернувся з позовом до суду, щоб зняти його з реєстрації у вказаному будинку. Він, у свою чергу, звернувся з позовом до суду, оспорюючи договір дарування, вважаючи, що батько не мав права дарувати будинок відповідачу, оскільки неправомірно успадкував такий. Крім цього, вважає, що допитані у судовому засіданні свідки є зацікавленими особами на користь відповідача, так як у нього з братом (батьком відповідача) та племінником склались неприязні відносини через те, що вони заволоділи його будинком.

Зважаючи на викладене, просить задоволити позовні вимоги.

Представник позивача адвокат Возняк В.Й. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що ОСОБА_1 з часу свого народження проживав разом зі своїми батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , де і був зареєстрованим. Його мати була власницею даного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, після чого спадщину впродовж шести місяців прийняв позивач, оскільки був там зареєстрованим, а тому вступив в управління спадковим майном. Як стало відомо згодом, а саме, у серпні 2019 року, вказаний будинок оформлено на племінника позивача (відповідача ОСОБА_2 ) на підставі договору дарування. Після смерті матері спадщину оформив батько позивача, який був зареєстрованим у м.Бориславі, а не у спірному будинку. Вважає, що ОСОБА_4 (батько позивача) не прийняв спадщину, тому не мав права розпоряджатися цим будинком. Зазначив, що заповіт матір`ю позивача складено на ім`я ОСОБА_5 , хоча згідно з паспортом батько позивача - ОСОБА_4 . Крім цього, вважає недійсним і доручення на ОСОБА_2 , видане ОСОБА_4 , оскільки останній проживав у м.Бориславі, а тому сільський голова не вправі був таке засвідчувати. Як наслідок, відповідач не мав повноважень вчиняти відповідні дії в нотаріуса, пов`язані із прийняттям спадщини. Відповідно договір дарування вважає теж незаконним. Таким чином, на його переконання, саме витребування майна з чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту, зважаючи на незаконне оформлення спадщини на батька позивача та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а відтак, незаконне укладення договору дарування на це майно. Також зазначив, що доказом вступу позивача в управління спадковим майном є його, як спадкоємця, реєстрація у спірному будинку, як це передбачено Інструкцією про вчинення нотаріальних дій.

Представник відповідача адвокат Паращак Н.Б. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку з 1990 року, про що частково останній визнав, оскільки зазначав, що проживав зі своєю сім`єю в гуртожитку. Позивач просить витребувати майно, яке ніколи не перебувало у його власності; не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що він претендує на спадкове майно. Мати ОСОБА_1 зробила розпорядження своїм майном, склала заповіт на свого чоловіка, який успадкував таке і подарував онукові (відповідачу). Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину і договір дарування є чинними (позов ОСОБА_1 щодо їх оскраження залишено судом без розгляду). Вважає, що позивачем не доведено належним чином, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері.

Крім того, зазначив, що договір дарування не оскаржувався позивачем у будь-якій іншій справі і на сьогоднішній день є чинним. Щодо засвідчення сільським головою доручення, видане батьком позивача ОСОБА_4 , то звертає увагу, що сільською радою ведеться облік господарств і така має право встановлювати факти проживання осіб без реєстрації у певному населеному пункті. Тому відсутні перешкоди в особи, яка фактично проживає у відповідному селі, засвідчувати доручення у сільській раді, зважаючи на відсутність у такому нотаріуса. На підставі наведеного вважає доводи сторони позивача щодо незаконності доручення на ОСОБА_2 безпідставними.

Також звертає увагу, що право власності на будинок у матері позивача виникло лише у 2000 році згідно зі свідоцтвом про право власності. Зібрані у справі докази, зокрема відповідні довідки та акти, підтверджують факт не проживання позивача у спірному будинку протягом багатьох років, натомість, такими доводиться факт проживання за цією адресою його батька. Як наслідок, на його думку, позивач не прийняв спадщину, оскільки не проживав зі спадкодавцем на час її смерті, а тому не вступив в управління спадковим майном. У встановлені законом строки із відповідною заявою до нотаріуса не звертався. А тому у даному випадку самого факту реєстрації позивача за вказаною адресою не достатньо.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Представник Дрогобицької міської ради та представник Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилися, попередньо подавши заяви про розгляд справи у їх відсутності, щодо вирішення позовних вимог - покладаються на думку суду.

Заслухавши учасників судового процесу, враховуючи показання свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15.07.2021, виданим Дрогобицьким ВД РАЦС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного МУ МЮ (м. Львів) повторно (запис поновлено), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, його батьками зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Як вбачається з паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, з 1980 року зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із заповіту від 16.02.2000, с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_3 , 1924 року народження, що мешкає в АДРЕСА_2 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: жилий будинок, що знаходиться в с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, і все її майно, де б воно не було і з чого б воно не склалося, і взагалі все те, що на день смерті належатиме їй і на що вона за законом матиме право, заповідає своєму чоловіку ОСОБА_5 . Цей заповіт посвідчено секретарем Долішньолужецької сільської ради Дрогобицького району Черхавською Любов`ю Іванівною. Зареєстровано в реєстрі за №13.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 08.04.2002, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років, місце смерті: с. Долішній Лужок, Дрогобицький район, Львівська область, місце реєстрації: Долішньолужецька сільська рада Дрогобицького району Львівської області.

Дрогобицька районна державна адміністрація Львівської області посвідчила, що цілий житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_2 , дійсно належить ОСОБА_3 на праві особистої власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 29.02.2000. Свідоцтво видане на підставі розпорядження Дрогобицької райдержадміністрації №85 від 29.02.2000. Зазначений у цьому документі цілий житловий будинок зареєстрований Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на праві особистої власності за ОСОБА_3 та записаний в реєстрову книгу №1 за реєстровим №144.

Відповідно до доручення від 17.02.2003, ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Бориславським МВ УМВСУ 10.05.2001), що проживає в с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, уповноважує свого онука ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_5 , виданий Дрогобицьким РВ УМВС 06.08.1997), що проживає в с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, оформити його спадкові права на майно, яке залишилось після смерті його дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Для чого уповноважує його подавати від його імені заяви і документи, за нього розписуватися, одержати свідоцтво про право на спадщину і виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цього доручення.

Згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Озерне Самбірського району Львівської області. З 20.12.1956 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , знятий з реєстрації 26.12.2002.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003, на підставі заповіту, посвідченого виконкомом Долішньолужецької сільської ради 16.02.2000 за р.№13, спадкоємцем до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є чоловік ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_2 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 29.02.2000 виконавчим комітетом Дрогобицької районної державної адімністрації на підставі розпорядження Дрогобицької райдержадміністрації від 29.02.2000 №85 та зареєстрованого в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО за р. №144. До будинку відносяться господарські споруди. До спадкового майна теж відносяться майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства та грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними нарахуваннями. Свідоцтво посвідчено нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В., зареєстровано в реєстрі за р. №1-598, спадкова справа №212/200.

Згідно договору дарування житлового будинку від 30.03.2003, ОСОБА_4 (даруватель) та ОСОБА_2 (обдарований) уклали цей договір, відповідно до умов якого даруватель подарував, а обдарований прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить дарувателю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 27.02.2003 за р.№1-598, та зареєстрованого в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО за №144 в книзі №1. Цей договір посвідчено державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В., зареєстровано в реєстрі №1-778.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, з 22.04.2003 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.02.2003 вбачається, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 29.02.2000, р. №85.

З витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2003, 13.03.2003 видно, що ОСОБА_4 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.02.2003 за р.№1-598.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2003 вбачається, що ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 13.03.2003.

Згідно заповіту від 01.02.2008, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Озерне Самбірського району львівської області, що проживає в с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області, на випадок смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він законом матиме право, заповідає онуку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Нотаріальна дія вчинена за місцем проживання заповідача в АДРЕСА_2 , у зв`язку з хворобою та похилим віком заповідача. Зареєстровано в реєстрі №31. Заповіт посвідчено секретарем виконкому Долішньолужецької сільської ради Черхавською Л.І.

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_7 від 21.05.2008, 02.07.2008, 29.07.2019, складених комісією в складі сільського голови та депутатів сільської ради, довідок Виконкому Долішньолужецької сільської ради від 13.09.2011 за №562, від 2019 за №328, ОСОБА_1 , 1956 року народження, зареєстрований по АДРЕСА_2 , але за даною адресою не проживає.

З акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2 від 20.01.2020 по АДРЕСА_2 , складеного комісією в складі сільського голови та депутатів сільської ради, сім`я ОСОБА_2 складається з таких осіб: ОСОБА_7 - дружина, 1982 року народження, ОСОБА_8 - син, 2002 року народження, ОСОБА_8 - дочка, 2007 року народження, ОСОБА_1 - син, 2009 року народження, ОСОБА_1 - інший родич, 1956 року народження, останній зареєстрований, але не проживає.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Долішньолужецької сільської ради від 21.01.2020 за №31, ОСОБА_1 , 1956 року народження, зареєстрований на АДРЕСА_2 з 06.06.1980, але за даною адресою не проживає протягом тривалого часу.

Відповідно до довідок Долішньолужецької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 17.10.2007 за №940, 04.07.2008 за №621, 15.12.2008 за №1018, 29.02.2012 за №162, від 01.12.2015 за №411, довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.07.2019 за №192, до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема, входить ОСОБА_1 , інший родич (стрик), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований, але не проживає.

Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 зареєстрований з 22.04.2003, ОСОБА_1 , 1956 року народження, з 06.06.1980. Будинкова книга знаходиться у користуванні ОСОБА_2 .

Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.11.2020 у справі №442/8188/19, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванню власністю задоволено, усунено перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним ОСОБА_2 майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування даним житловим будинком та зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 08.11.2022 у справі №442/8188/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.11.2020 та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.11.2020 і 30.11.2020 залишено без змін.

Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2020 у справі №442/1037/20 у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовлено.

Відповідно наказу КЗ ЛОР Дрогобицького музичного фахового коледжу ім.. В.Барвінського від 01.04.2021 за №32, викладачу ОСОБА_9 надано додаткову частину жилої площі у гуртожитку музичного коледжу (Грушевського, 54б, 4 кімнати, загальною площею 48,2 кв.м.) для проживання з членами сімї, місце проживання яких зареєстровано за вказаною адресою АДРЕСА_6 ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) та чоловіком ОСОБА_1 , який не зареєстрований, але фактично проживає за даною адресою.

Згідно паспорта громадянина України, ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 . Остання 15.09.1990 уклала шлюб з ОСОБА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.11.2021, ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_7 .

З довідки Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори від 27.02.2003 видно, що згідно Єдиного реєстру заборон будинок за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_3 , станом на 27.02.2003, під забороною не перебуває.

З довідки Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори від 13.03.2003 вбачається, що згідно Єдиного реєстру заборон будинок за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_4 на 13.03.2003, під забороною не перебуває.

Як вбачається зі спадкової справи №212/03, спадкодавець ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), згідно заяви від 21.02.2003 за №251 ОСОБА_4 , проживаючого в с. Долішній Лужок Дрогобицького району, від імені якого діє ОСОБА_2 , проживаючий в АДРЕСА_8 , по дорученню, посвідченому Долішньолужецькою сільською радою 17.02.2003 за р. №5, вказано, що ОСОБА_4 спадщину прийняв своєчасно, інших спадкоємців, а також претедентів на обов`язкову частку немає, просив видати свідоцтво про право на спадщину. Згідно запису нотаріуса факт своєчасного прийняття спадщини стверджується наявністю на руках ощадкнижок та будинкової книги спадкового будинку, яку оглянуто та повернено.

Відповідно до довідки виконкому Долішньолужецької сільської ради від 2003 року за №197, ОСОБА_3 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживала в с. Долішній Лужок Дрогобицького району Львівської області.

Згідно довідки ДП ВАТ «Прикарпатбуд» від 13.04.2021 за №03, ОСОБА_4 , 1930 року народження, дійсно працював на виробництві в Дрогобицькому управлінні механізації будівництва на посаді машиніста трубоукладника 6 розряду в умовах повного робочого дня з 04.11.1962 і був звільнений 21.05.1990 за власним бажанням з виходом на пенсію.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що позивач - його рідний брат. Останній жодних матеріалів для будівнитва будинку не купляв. Їх батько тримав худобу, з того мав дохід і будував хату. Згодом батько захворів і лежав у лікарні паралізований. Вони з дружиною, а також його син із невісткою постійно здійснювали догляд за батьком, в той час як позивач відвідав його у лікарні не більше двох разів. Їхня з позивачем мати з батьком весь час проживали разом в с.Долішній Лужок у будинку, де на даний час проживає його син відповідач у справі. Батько ніколи не проживав окремо від матері. У Бориславі жила їх рідна сестра, яка померла. На час її смерті батько також жив у селі. Зазначив, що вони з позивачем колись жили у старій хаті за згаданою адресою. Потім батько придбав сусідні земельні ділянки теж зі старим житлом і згодом збудував новий будинок, а старі хати усі повалили. Відповідно, вони усі, позивач в тому числі, були зареєстровані у старому будинку. Останній після одруження повністю перебрався проживати до міста. На час смерті батька та матері позивач не проживав у спірному будинку. Коли їхній батько не міг ходити після інсульту, за ним доглядала невістка із сином (відповідачем), які разом проживали у селі. Вони з дружиною приходили туди допомагати їм. ОСОБА_14 (позивач) проживав зі своєю дружиною в гуртожитку в м.Дрогобичі і жодної допомоги не надавав, ні по догляду батька, ні по господарству. Батьки мали намір залишити спірний будинок їхній сестрі, однак, у 2000 році вона померла. Потім, десь до двох років часу, померла мама і батько хотів, щоб хтось його доглядав. Тому, після смерті матері, батько покликав до себе (у спірний будинок) проживати його сина (відповідача) зі своєю сім`єю, щоб той надавав йому необхідну допомогу. Похованням займався він з дружиною, а також його син з дружиною. Після смерті батька брат (позивач) теж не проживав у селі, лише зрідка приїжджав туди, можливо, раз у рік; жодних особистих речей позивача у будинку не було.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що дружина відповідача її рідна сестра, тому їй відомо, що свого часу батько позивача запропонував ОСОБА_16 перейти до нього проживати з сім`єю, і вони погодилися. Вони вже віддавна проживали в одному селі (Долішній Лужок), неподалік від будинку Веселовських проживала її бабуся. Їй достеменно відомо, що батьки позивача весь час проживали разом, а коли його мати померла, батько проживав сам у спірному будинку. Її сестра з чоловіком перейшли до нього жити у 2003 році у новозбудований будинок і весь час там проживали. Старі будинки на той час вже були знесені. Вона часто приходила до сестри і може підтвердити, що остання здійснювала догляд за батьком позивача, а ОСОБА_17 туди не приходив. Крім того, вона особисто чула, як ОСОБА_4 казав, що не бажає там бачити сина ОСОБА_18 і не має наміру залишати йому будинок.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з ОСОБА_1 з 1988 року. У 2001 2003 роках він працював у Львові, але приїжджав на вихідні і якось зустрів позивача, який розповів йому про смерть матері, казав, що важко самому поратися по господарству. Тому він десь у травні червні 2002 року їздив до нього в село Долішній Лужок допомагати косити траву. Коли вони там були, він нікого не бачив біля будинку, всередину не заходив; позивач казав, що його батько в Бориславі з сестрою, а дружина в Дрогобичі, бо в неї там робота. До цього часу він жодного разу не був у спірному будинковолодінні.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що відповідач її чоловік. На час їхнього одруження (вересень 2001 року) батьки відповідача проживали у АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 (дідо її чоловіка) та ОСОБА_3 (бабуся) також постійно разом проживали за вказаною адресою. З початку 2003 року і по теперішній час там проживає вона зі своїм чоловіком та трьома дітьми. Коли вони туди заселилися, там проживав один дідо ( ОСОБА_4 ). До цього часу вона з чоловіком проживала неподалік в АДРЕСА_8 . У 2007 році дідо захворів, у нього був інсульт. Догляд здійснювала вона, її чоловік та її свекруха. Відколи вони почали там проживати, позивач приїжджав лише два рази. Їй не відомо, кому мати позивача хотіла залишити свій будинок. Але її чоловік (батько позивача) завжди казав, що такий буде для його внука ОСОБА_20 . Похованням діда займалися вона з чоловіком (відповідачем) та його батьки. Позивач з`явився лише на похорон до батька, але його не було ні в день смерті останнього, ні після похорону, і він нічим не допомагав. У серпні 2019 року позивач звернувся до них з питанням: на якій підставі вони проживають у спірному будинку. Вони показали договір дарування, після чого він заявив, щоб вони готували йому гроші на квартиру. Зазначила, що позивач проживав у старому будинку, а новий побудував його батько, у такому позивач ніколи не жив. Їй відомо, що ОСОБА_14 проживав зі своєю дружиною та дітьми в гуртожитку в Дрогобичі. Добровільно виписуватися зі спірного будинку позивач не бажав, за це він хотів, щоб вони придбали йому двокімнатну квартиру.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що з 1994 року проживає в АДРЕСА_9 , по сусідству з відповідачем (через дві хати). Їй достеменно відомо, що в будинку по АДРЕСА_2 , постійно проживав зі своєю дружиною дід ОСОБА_22 . За вказаною адресою останній жив до дня своєї смерті. Вказала, що позивач їй відомий, оскільки він, будучи музикантом, грав на весіллях, де вона була господинею. Однак, в селі у батьків вона його жодного разу не бачила. Його батько інколи приходив до її чоловіка і казав, що він не бажає, щоб його син ОСОБА_18 проживав у нього в селі; стверджував, що в його будинку буде жити внук ОСОБА_23 . За мамою позивача догляд здійснювала їхня невістка мама відповідача. На час смерті ОСОБА_3 у будинку проживав лише батько позивача, ОСОБА_24 там взагалі не було. Згодом туди заселився відповідач зі своєю сім`єю.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з відповідачем. У селі Долішній Лужок живе від народження. Свого часу вона працювала з батьком позивача. Їй відомо, що він віддав своїй доньці квартиру у Бориславі, при цьому, казав, що будинок не віддасть сину ОСОБА_18 . Позивач народився і жив у старій хаті, а в новому будинку він вже не проживав. Спірний будинок будував його батько, якого згодом доглядала дружина відповідача і похороном якого займався ОСОБА_4 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Спірні правовідносини з приводу спадкування вищезазначеного будинку виникли під час дії ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден зі спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Стаття 561 ЦК УРСР вказує, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06.02.2013 в справі №6-167цс12 зроблено висновок, що відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті спадкодавця, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Таким чином, для визначення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно пунктів 108, 109, 110, 111-1,112, 113, 115 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за №18/5 від 18.06.1994 на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї та про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі. Справжність підпису на таких заявах повинна бути нотаріально засвідченою. При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу (1540-06).

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Перевірка наявності заповіту, а також його чинності здійснюється за допомогою Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Якщо до складу спадкового майна входить жилий будинок та інше нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), державний нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законові; дії підлягають вчиненню іншим нотаріусом чи іншою посадовою особою; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа або представник, який не має необхідних повноважень; угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні.

Нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що порочать честь і гідність громадян.

Нотаріус чи інша посадова особа, що вчиняє отаріальні дії, на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, повинні викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У разі коли у вчиненні нотаріальної дії відмовляє нотаріус, він не пізніш як у триденний строк виносить постанову про таку відмову.

Як вбачається з матеріалів справи, а також показів свідків, ОСОБА_4 вчинив усі необхідні дії для прийняття спадщини після смерті дружини та прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном як спадкоємець за заповітом, проживав разом зі спадкодавицею на день її смерті та в силу вимог ст.548 ЦК УPCP набув права на спадкове майно. При цьому, нотаріусом не відмовлено останньому у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної з оформленням спадщини.

Вищенаведене спростовує також твердження позивача про те, що доручення від 17.02.2003 є незаконним, так як батько не проживав у с. Долішній Лужок.

Крім того, як вбачається з висновку Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі №222/1109/17, сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не є підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Разом з тим, у постанові Львівського апеляційного суду від 08.11.2022 у справі №442/8188/19 зазначено, що ОСОБА_1 визнав, що був фактично зареєстрований у старому будинку, у новому будинку окремо не перереєстровувався (зареєстрований у такому при перенесенні даних про реєстрацію зі старого будинку). З 2000-2002 років постійно проживає з дружиною в гуртожитку, фактично переїхав туди в 1990 роках після хвороби дружини. Однак, навідувався в село до батьків. З наказу КЗ ЛОР Дрогобицький музичний фаховий коледж ім. В.Барвінського, №32 від 01.04.2021 вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 не зареєстрований, але фактично проживає за даною адресою: АДРЕСА_6 . Переїхав туди проживати добровільно, тобто без будь-яких поважних причин відсутній у житлі за адресою: АДРЕСА_2 більше 30 років.

Водночас, Львівський апеляційний суд у згаданій постанові дійшов висновку, що ОСОБА_1 з часу свого одруження у 1990 році перейшов проживати за місцем проживання своєї дружини в м.Дрогобич, залишаючись бути зареєстрованим у старому будинку, що на АДРЕСА_2 , який в подальшому було знесено, а його номер присвоєно новоспорудженому будинку, власником якого був батько позивача. Вказані обставини встановлені Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області у рішенні від 17.11.2020, яке набрало законної сили.

Таким чином, вищенаведеними рішеннями суду, письмовими доказами справи та поясненнями свідків підтверджується факт непроживання позивача у спірному житлі з 1990 року, що спростовує його доводи з приводу вступу ним в управління спадковим майном.

Як зазначалось судом, не достатньо бути зареєстрованим за однією адресою зі спадкодавцем, закон пов`язує таке право спадкоємця із реальним постійним проживанням разом. Реєстрація місця проживання зі спадкодавцем не свідчить про постійне проживання разом та своєчасність прийняття спадщини.

До аналогічних висновків дійшов Верховний суд, зокрема, у постанові від 19.05.2021 у справі №937/10434/19-ц.

Отже, судом встановлено, що, в силу вимог ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, позивач не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та не вступив фактично в управління або володіння спадковим майном, а відтак, не прийняв спадщину у встановленому законом порядку.

Щодо відмінностей у написанні імені батька позивача, на які вказує останній, то згідно вищенаведеної Інструкції, Закону України «Про нотаріат» нотаріус здійснює перевірку наявності заповіту, його чинності, вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно та інше. Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо вчинення такої дії суперечить законові. Згідно з матеріалами спадкової справи №212/03, ОСОБА_3 , як власник спірного будинку (спадкового майна), склала заповіт на користь саме свого чоловіка. У заповіті такий зазначається як ОСОБА_5 . При цьому, суд звертає увагу, що у свідоцтві про народження позивача його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , і такий факт не заперечується позивачем, який у свою чергу вказує, що у заповіті невірно записано ім`я його батька. При цьому, нотаріусом не відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, натомість, 27.02.2003 останнім видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

13.03.2020 ОСОБА_4 уклав договір дарування будинку АДРЕСА_2 на користь свого онука ОСОБА_2 . Даний договір є чинним.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві зазначав, що звертався до суду з позовом про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2003 та договору дарування житлового будинку від 13.03.2003, справа №442/2997/21, проте, до матеріалів справи не надав жодних доказів задоволення такого позову.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 був спадкоємцем за заповітом після смерті дружини та прийняв спадщину після її смерті, проживав разом зі спадкодавицею на день її смерті та фактично вступив в управління спадковим майном (спірним будинком), яке 13.03.2003 на підставі договору дарування передав у власність своєму онуку ОСОБА_2 , який, відповідно, володіє спірним будинком на законній підставі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 529, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, Дрогобицька міська рада Львівської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.03.2023.

Суддя Грицай М.М.