Справа № 288/2307/22
Провадження № 2/288/77/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення в якому вказує, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач є інвалідом І групи по зору з 24 лютого 2010 року і практично нічого не бачить та з нею в даному будинку разом проживає її племінниця ОСОБА_5 , яка також є інвалідом І групи та пересувається на інвалідному візку.

Разом з ними проживає без реєстрації син Позивача ОСОБА_2 Відповідач по справі, який фактично з початку проживання з Позивачем веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, існує за її рахунок, постійно вчиняє сварки, ображає Позивача та її племінницю, пошкоджує майно в будинку, що стало причиною неодноразового звернення до поліції, робить він це систематично, як вдень так і вночі, внаслідок чого Позивач та її племінниця не мають змоги відпочити. Також, за вчинення домашнього насильства відносно Позивача, Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП.

Проте, незважаючи на притягнення Відповідача до відповідальності, він свій спосіб життя та ставлення до Позивача не змінив і продовжує вести антигромадський спосіб життя та вчиняти домашнє насильство відносно Позивача у її ж будинку, що стало підставою для неодноразового звернення нею до поліції, а також до Відповідача застосовано обмежувальний припис.

Позивач вказує, що всі ці дії Відповідача мають систематичний характер, і роблять спільне проживання з ним неможливим, так як після притягнення Відповідача до адміністративної відповідальності, тобто вжиття заходів попередження, Відповідач продовжує систематично вчиняти дії, які роблять неможливим для Позивача та її племінниці проживання з ним в одному будинку, а тому він підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення.

Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, вислухавши представника Позивача, Відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії ЖИА № 127782, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом першої групи по зору з 24 лютого 2010 року, інвалідність встановлена безтерміново та потребує постійного стороннього догляду. /а.с.7/

Відповідно до договору дарування від 09 жовтня 2012 року ОСОБА_6 безоплатно передає у власність ОСОБА_7 належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.9/

23 квітня 2016 року на підставі договору дарування від 09 жовтня 2012 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.10/

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 . /а.с.11/

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 729543, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом І групи з дитинства, інвалідність встановлена безтерміново та потребує постійного стороннього догляду. /а.с.14/

30 листопада 2022 року за вих.№ 479 виконавчим комітетом Попільнянської селищної ради видано довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ОСОБА_4 про те, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . /а.с.15/

Як вбачається з Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 29 листопада 2022 року, під час відвідування сім`ї ОСОБА_4 було з`ясовано, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.16/

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2022 року в справі № 288/486/22, визнано ОСОБА_9 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт, а саме він в період з 17 січня 2022 року по 22 січня 2022 року за адресою АДРЕСА_1 , вчиняв психологічне домашнє насильство в сім`ї, відносно своєї матері ОСОБА_4 /а.с.17/

24 листопада 2022 року управлінням організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Житомирській області повідомлено, що на спецлінію «102» від ОСОБА_4 надійшло 5 повідомлень з кваліфікацією події «Домашнє насильство», а саме: 22 січня 2022 року о 08.49 годині з приводу того, що її син ОСОБА_9 знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно неї; - 07 липня 2022 року о 00.24 годині з приводу того, що її син ОСОБА_9 вчиняє психологічне насильство: бешкетує, ображає заявницю та її чоловіка; - 09 вересня 2022 року о 17.38 годині з приводу того, що її син ОСОБА_9 , який перебуває у нетверезому стані, здійснює психологічне та фізичне насильство відносно неї; - 30 жовтня 2022 року о 01.13 годині з приводу того, що її син ОСОБА_9 вчиняє психологічне та фізичне насильство; - 07 листопада 2022 року о 09.24 годині з приводу того, що її син ОСОБА_9 систематично вчиняє фізичне, психологічне та економічне насильство, вночі повибивав вікна. Вказані повідомлення зареєстровано в ЄО відділення поліції № 2 за № 251, 2436, 3301, 3901 та 4002. /а.с.18/

Відповідно до повідомлення Попільнянської селищної ради від 12 грудня 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.34/

В порядку розгляду вказаної справи, судом було витребувано та в судовому засіданні досліджено:

- матеріали зареєстровані в журналі ЄО 07 липня 2022 року за № 2436, які містять: - рапорт ВП № 2 від 07 липня 2022 року за звернення ОСОБА_4 в якому встановлено факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_9 ; - протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 501316 від 07 липня 2022 року відносно ОСОБА_9 про вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП;

- матеріали зареєстровані в журналі ЄО 09 вересня 2022 року за № 3301, які містять: - рапорт ВП № 2 від 09 вересня 2022 року за звернення ОСОБА_4 в якому встановлено факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_9 ;

- матеріали зареєстровані в журналі ЄО 07 листопада 2022 року за № 3901, 4002, які містять: - довідку за результатами розгляду звернення від 09 листопада 2022 року; - рапорт ВП № 2 від 07 листопада 2022 року за звернення ОСОБА_4 в якому встановлено факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_9 ; - рапорт ВП № 2 від 30 жовтня 2022 року за звернення ОСОБА_4 в якому встановлено факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_9 ; - пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від 30 жовтня 2022 року; - поясненнями ОСОБА_5 від 07 листопада 2022 року; - протоколи про адміністративні правопорушення серії ВАБ № 885575 від 07 листопада 2022 року, серії ВАВ № 526373 від 07 листопада 2022 року, серії ВАВ № 128521 від 04 листопада 2022 року відносно ОСОБА_9 про вчинення правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП; - рапорт ДОП ВП № 2 від 09 листопада 2022 року.

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 серпня 2022 року в справі № 288/1327/22, визнано ОСОБА_9 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, а саме він 06 липня 2022 року в АДРЕСА_1 , висловлювався на адресу своєї матері ОСОБА_10 , з якою спільно проживає, нецензурною лайкою та словесними образами, чим вчинив психологічне насильство. /а.с.62/

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2022 року в справі № 288/2094/22, визнано ОСОБА_9 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді 50 годин громадських робіт, а саме: - 30 жовтня 2022 року він в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру, а саме висловлювався словами нецензурної лайки на адресу своєї матері ОСОБА_10 ; - 06 листопада 2022 року він в АДРЕСА_1 , вчинив сварку, в ході якої ображав словами нецензурної лайки свою сестру ОСОБА_5 ; - 07 листопада 2022 року він в АДРЕСА_1 , вчинив психологічне насильство відносно сестри ОСОБА_5 , висловлювався нецензурними словами, на зауваження не реагував. /а.с.63/

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2022 року в справі № 288/2408/22, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності передбачених статтею 38 КУпАП./а.с.64/

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона тривалий час проживає за адресою АДРЕСА_1 з Позивачем, яка є її тіткою, а Відповідач є її двоюрідним братом. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, на ґрунті чого часто виникають конфлікти з матір`ю в результаті чого вона була змушена неодноразово звертатись до поліції так як він вчиняв сімейні скандали. Також були випадки, що він і її ображав. Він не несе витрати на утримання будинку, не сплачує комунальні платежі та не допомагає по господарству, що робить їх спільне співжиття неможливим. Свою поведінку після звернення до суду він не змінив.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні належним їй житловим будинком, шляхом виселення з нього Відповідача, без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він проживає в будинку без реєстрації, веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, існує за її рахунок, постійно вчиняє сварки, ображає Позивача та її племінницю, пошкоджує майно в будинку, що стало причиною неодноразового звернення до поліції, робить він це систематично, що робить спільне проживання з ним неможливим.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про ОСОБА_12 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 (провадження № 61-18292 св 21) зазначено, що «ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України», («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, пункт 41, від 02 грудня 2010 року). Однак, у наведеному вище рішенні «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб (рішення у справах «Опуз проти Туреччини», пункт 144, «Єремія проти Республіки Молдова», пункт 52, та «Володіна проти Росії», пункт 86). Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19) вказано, що «для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач неодноразово зверталась до відділення поліції з приводу вчинення Відповідачем відносно неї домашнього насильства та його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою та другою статті 173-2 КУпАП.

Судом встановлено, що Відповідач проживаючи без реєстрації в належному Позивачу житловому будинку, на протязі періоду з липня по листопад 2022 року систематично порушує правила співжиття та вчиняє фізичне, психологічне та економічне насильство відносно Позивача, яка є його матір`ю та інвалідом І групи, безтерміново і потребує постійного стороннього догляду, при цьому в даному будинку проживає племінниця Позивача, яка також являється інвалідом І групи, дії Відповідача стали підставою для звернення Позивача на спецлінію «102» та неодноразових викликів поліції за адресою проживання сторін з приводу вчинення Відповідачем домашнього насильства в сім`ї.

Зі змісту статті 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що Відповідач систематично та на протязі тривалого часу вчиняє домашнє насильство по відношенню до Позивача, що є достатньою підставою для усунення Позивачу перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, шляхом виселення з нього Відповідача без надання іншого житлового приміщення, при цьому суд враховує, що хоч виселення і є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність, тому за обставинами цієї справи припинення права користування Відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при поданні до суду позовної заяви звільнена від сплати судового збору, а тому з Відповідача на підставі частини шостої статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 992.40 гривень.

Керуючись статтями 41, 47 Конституції України; статтями 9, 64, 109, 116, 156, 157 ЖК Української РСР; статтями 15, 16, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 206, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Терни, Дворічанського району, Харківської області та жителя АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник