Дата документу 17.01.2023 Справа № 331/3580/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/359/23 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Є.У.№ 331/3580/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ», ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» про визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ ВКФ «Компанія «СВ», ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «Запоріжжяобленерго» про визнання права власності на 67/200 кабелю АВББШв 3х185+АВББШв 1х95 та 67/200 кабелю АВББШв 3х185+АВББШв 1х95, які перебувають на балансі ТОВ ВКФ «Компанія СВ».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що за договором дарування від 13.04.2021, укладеним зі ОСОБА_2 , набув право власності на 67/200 часток нежитлового приміщення № LХVІІІ літ. А-8, А1- 2, розташованого в АДРЕСА_1 . Співвласником інших 67/200 часток є ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ».

З липня 2020 року між співвласниками нежитлових приміщень виникли суперечки з приводу користування технологічними мережами та електроенергією. Договірні відносини між ПАТ «Запоріжжяобленерго» та попереднім власником нежитлових приміщень дарувальником ОСОБА_2 в частині їх приєднання до мереж оператора системи розподілу відсутні.

На балансі ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» перебувають два кабелі, які були придбані товариством за життя його учасника ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є ОСОБА_2 . Зазначені кабелі можливо ідентифікувати під час вивчення схеми розмежування балансової відповідальності, яка підписана ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» та ПАТ «Запоріжжяобленерго» у 2006 році, що підтверджує факт наявності на балансі товариства зазначених речей, метою яких є обслуговування нежитлового приміщення та забезпечення його належного використання з боку власників та орендарів.

У відповідності до акту розмежування балансової відповідальності для ідентифікації двох спірних кабелів сторонами визначено, що АВББШв 3x185+1x95 довжиною L=55м в землі та АВББШв 3x185+1x95 довжиною L=55м в землі, перебувають у власності ТОВ ВКФ «Компанія «СВ», на момент складання акту розмежування, після ж переходу права власності на користь ОСОБА_2 , до неї також перейшло право власності на зазначені кабелі у пропорційному співвідношенні до часток у розмірі власності в нежитловому приміщенні.

Нежитлове приміщення є введеним в експлуатацію, що свідчить про належне його забезпечення електропостачанням та про дотримання усіх санітарних, будівельник, енергетичних та інших вимог, які встановлені приписами діючого законодавства України до нежитлових приміщень.

На підставі норм діючого законодавства та вимог ДБН нежитлове приміщення, яке вбудоване в житловий будинок, не може бути введене в експлуатацію без дотримання ДБП, щодо наявності електричних мереж та належного підключення до електропостачання.

Посилаючись на те, що дії ТОВ « ВКФ « Компанія СВ» призводять до порушення прав позивача на належне користування часткою нежитлового приміщення, просив суд на підставі ст.ст. 186-188, ч.1 ст. 316, ч.1 ст. 317,ч.1 ст.368, ст. 651 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів існування спірних кабелів і перебування їх на балансі товариства, існування між сторонами спору про право на вказані кабелів. На думку суду, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Спір між співвласниками нежитлового приміщення з приводу отримання послуг із енергопостачання, зміни умов раніше укладеного договору про надання відповідних послуг підлягає вирішенню в інший спосіб.

В апеляційній скарзі про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, зазначає, що суд не прийняв до уваги його доводи про порушення його прав діями ТОВ « ВКФ « Компанія СВ». Вказує, що факт існування спірних кабелів підтверджується наявністю однолінійної схеми, яка є невід`ємною частиною договору про постачання електричної енергії, який укладався між ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» та третьою особою. Зазначає, що ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» чинить йому як співвласнику нежитлових приміщень та технологічних мереж, які є приналежністю головної речі, користуватися послугами з енергопостачання.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ «Компаія «СВ» зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи вже були предметом розгляду в суді першої інстанції під час розгляду вказаної справи та які не спростовують правильних висновків суду. Вказує, що спірні кабелі не перебували та не перебувають на балансі товариства. Спору між позивачем і товариством з приводу користування електричними мережами не має. Події, які відбувалися між співвласниками приміщення до набуття позивачем права власності на їх частку, не можуть бути підставою для задоволення позову. Вважає, що між сторонами відсутній предмет спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ», перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тобто, спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. При цьому визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).

Встановлено, що власником 67/100 часток нежитлового приміщення № LХVІІІ літ. А-8, А1- 2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до 2017 року було ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ». Відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на його Ѕ частку за мировою угодою від 30.05.2017, визнаною Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, в порядку спадкування після смерті співзасновника товариства.

За договором дарування від 13.04.2021 право власності на вказаний об`єкт нерухомості від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_1 ( а.с.16-19).

28.07.2020 ТОВ «ВКФ «Компанія СВ» звернулося до відповідачки ОСОБА_2 як керівника суб`єкта господарювання, що здійснювало діяльність за адресою АДРЕСА_1 , з вимогою про забезпечення електропостачання для власних потреб у відповідності до вимог законодавства України. Вимога була обґрунтована тим, що ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» є власником електричних мереж нежитлового приміщення № LХVІІІ за адресою : АДРЕСА_1 . Між ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ « Компанія «СВ» та Оператором системи розподілу відсутні договірні зобов`язання про спільне використання технологічних електричних мереж ТОВ ВКФ « Компанія «СВ» та розподіл ( передачу) електричної енергії. А отже, використання ОСОБА_2 електричних мереж ТОВ ВКФ «Компанія «СВ», та електричної енергії, що закупається вказаним товариством, є незаконним та безпідставним ( а.с.27).

15.02.2021 ОСОБА_2 звернулася до Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Запорізькій області (далі НКРЕКП) із заявою, в якій виклала суть проблеми, вказавши, що ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» подано до ПАТ « Запоріжжяобленерго» заяву про відключення належного їй приміщення від електропостачання. За результатом розгляду свого звернення, просила вчинити дії, спрямовані на врегулювання спірної ситуації ( а.с.28-29).

18.03.2021 ОСОБА_2 отримала відповідь НКРЕКП за № 36/89-21, в якій заявниці роз`яснено її право у судовому порядку здійснити внесення змін або розірвання договору про розподіл електричної енергії між ПАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ», та у подальшому керуватися вимогами пункту 4.5.7 Кодексу системи розподілу, який затверджено постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 310 ( далі - Кодекс).

Згідно пункту 4.5.7 Кодексу , у випадку, якщо за однією адресою відбувається виділ частки майна (приміщення) співвласників із спільної сумісної власності, внаслідок чого кожен із співвласників набуває права власності на окрему частку такого майна, перерозподіл потужності між власниками не потребує розробки та видачі технічних умов, якщо не збільшується величина сумарної приєднаної потужності об`єкта архітектури та/або не змінюється категорія надійності електропостачання електроустановки. У цьому випадку роботи, що забезпечують перерозподіл потужності та облік електричної енергії, здійснюються ОСР після внесення кожним із власників (співвласників) плати за монтаж (демонтаж) додаткових елементів мережі та встановлення окремих вузлів обліку. Таким чином, для укладання окремих договорів про постачання електричної енергії, власникам часток вищезазначеного приміщення необхідно укласти/внести зміни до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Судом також встановлено, що між ПАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ ВКФ «Компанія СВ» укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії № 3281 від 01 січня 2019 шляхом подання споживачем ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» заяви приєднання до публічного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (а.с.39,40).

Ні відповідачка ОСОБА_2 , ні позивач ОСОБА_1 договір про надання послуг з розподілу електричної енергії або про спільне з ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» використання технологічних електричних мереж та розподіл ( передачу) електричної енергії не укладало.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачами прав ОСОБА_1 як співвласника спірної нерухомості і її приналежністю матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог та обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спірні правовідносини щодо визнання права власності регулюються положеннями статті 392 ЦК України.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана норма права регулює такі правовідносини, коли об`єктивне право власності ще безпосередньо іншими особами не порушене, власник майна може звернутися до суду з позовом про визнання права власності, який матиме самостійне правове значення і не вимагатиме внесення будь-якого зобов`язуючого рішення для інших осіб, оскільки у цьому випадку навіть відсутня така сторона, як відповідач.

Позивачем у позові про право власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах, оскільки права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, фактично свідчать про існування спору між попереднім співвласником нежитлових приміщень ОСОБА_2 та ТОВ ВКФ « Компанія «СВ» з приводу отримання від третьої особи ПАТ «Запоріжжяобленерго» послуг з розподілу електричної енергії в їх нежитлові приміщення.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що його право як співвласника нерухомого майна на отримання послуг з розподілу електричної енергії будинку порушується ТОВ «ВКФ «Компанія СВ». За змістом позовних вимог таке порушення прав підлягає припиненню у випадку визнання за ним права власності на електричні кабелі.

Проте наявність або відсутність у позивача права власності на електричні кабелі не впливає на зміст послуг електропостачання і не звільняє позивача як співвласника нежитлових приміщень від обов`язку укладення окремого договору або внесення змін до раніше укладеного відповідачем договору постачання електричної енергії.

Отже аналіз вищевикладеного свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, а доводи апеляційної скарги жодним чином їх не спростовують та лише свідчать про незгоду скаржника із судовим рішенням.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 263, 374,374,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст поставно складено 20 січня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська