Справа № 755/1474/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» про визнання договору про надання безоплатної правової допомоги та акту приймання-передачі послуг недійсними, стягнення сплаченої за договором суми, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» про визнання договору про надання безоплатної правової допомоги та акту приймання-передачі послуг недійсними, стягнення сплаченої за договором суми, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що, будучи впевненим, що відповідач надає безоплатну правову допомогу, звернувся за отриманням консультації з питання нарахування йому боргу за надані послуги гарячого водопостачання. Фахівцями відповідача запропоновано укласти договір про надання правової допомоги № 11022104 від 11 лютого 2021 року. Відповідачем складено претензію, яка була адресована та направлена Комунальному концерну «Центр комунального сервісу», який не є виконавцем послуг з гарячого водопостачання, хоча з представлених квитанцій на оплату комунальних послуг видно, що виконавцем послуг є КП «Київтеплоенерго». Отже, внаслідок обману та некомпетентності, отримавши аванс, відповідач недобросовісно скористався відсутністю обізнаності у юридичних питаннях та похилим віком позивача та ототожненням назв ««Центр правової допомоги у місті Києві» з Центром безоплатної правової допомоги з метою заволодіння коштами. В той же час пунктом 4.1 Договору встановлено дію до 11 березня 2021 року, тобто відповідач не мав намір готувати позов до суду, а мав намір, маніпулюючи ситуацією, заволодіти коштами позивача. У зв`язку з чим просить визнати договір № 11022104 від 11 лютого 2021 року про надання правової допомоги/юридичних послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» та ОСОБА_1 недійсним; визнати акт приймання-передачі послуг № 11022104 від 23 лютого 2021 року недійсним; стягнути з відповідача сплачені за договором кошти у подвійному розмірі у сумі 8 000,00 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 12 000,00 грн.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

11 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 11022104 про надання правової допомоги/юридичних послуг, відповідно до умов п.3.1 якого розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги становить 4 000,00 гривень, з яких 1500,00 гривень в якості авансу. Відповідно до п.1.2 Договору відповідач взяв на себе зобов`язання надати наступні юридичні послуги - скласти претензію та позов до суду (а.с. 7).

23 лютого 2021 року позивачем та відповідачем було складено акт приймання-передачі наданих послуг № 11022104 до договору № 11022104 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 11 лютого 2021 року, відповідно до якого виконавець надав, а Замовник прийняв юридичні послуги/правову допомогу: претензія (а.с. 8).

Позивач просить визнати договір № 11022104 від 11 лютого 2021 року про надання правової допомоги/юридичних послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» та ОСОБА_1 недійсним; визнати акт приймання-передачі послуг № 11022104 від 23 лютого 2021 року недійсним; стягнути з відповідача сплачені за договором кошти у подвійному розмірі у сумі 8 000,00 грн.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору про надання безоплатної правової допомоги недійсним.

Предметом доказування є додержання вимог, що є необхідними для чинності правочину.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач, використовуючи назву Центр правової допомоги (безкоштовна консультація юриста) ввів його в оману щодо надання безкоштовних послуг. Вказане призвело до змішування із назвою Центр надання безоплатної правової допомоги Міністерства юстиції України, що стало наслідком підписання оспорюваного договору. Зважаючи на вік та відсутність спеціальних знань у сфері права він не міг розуміти усі нюанси запропонованих йому юридичних послуг.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки 11 лютого 2021 року позивач особисто звернувся до Товариства та отримав усну консультацію з питання захисту прав як споживача, порушених Комунальним концерном «Центр комунального сервісу». Зазначена консультація була надана позивачу безоплатно. Під час надання безоплатної консультації позивачу було повідомлено про необхідність звернення з відповідною письмовою претензією, а у разі залишення претензії без розгляду або без задоволення - звернення з позовом до КК «ЦКС». При цьому було звернуто увагу позивача, що інші послуги надають виключно на оплатних засадах, при встановленні ціни послуг Товариством щодо конкретної особи, враховуючи майновий стан особи, її соціальний статус. Позивач звернувся з проханням виготовлення Товариством юридичних документів(письмової претензії та позовної заяви) на оплатних засадах, погодився укласти з Товариством відповідних договір. При визначенні ціни договору було враховано майновий стан позивача, статус останнього як «дитина війни» та визначена вартість послуг у розмірі 4 000,00 грн., спочатку позивачем сплачено аванс у розмірі 1500 грн., пізніше залишок коштів у розмірі 2 500,00 грн.

На підтвердження відзиву надано фотокопія листа № 24 від 05 липня 2022 року (а.с.58-63), фотокопія таблиці із зображенням інформаційних матеріалів (а.с. 64-65); фотокопія витягу з «Прейскуранту цін на правову допомогу/ юридичні послуги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» на 2021 рік» (а.с.67); фотокопія витягу з «Прейскуранту цін на правову допомогу/ юридичні послуги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» на 2022 рік» (а.с.66-68); фотокопія роздруківки письмової претензії від 23 лютого 2021 року (а.с.69-76); фотокопія роздруківки позовної заяви(без зазначення дати) про захист прав споживача ( а.с.77-93); фотокопія роздруківки копії позовної заяви(без зазначення дати) про захист прав споживача (а.с.94-110); копія ордера на надання правничої (правової) допомоги серія АА № 1210063 від 22 червня 2022 року (а.с.111); фотокопія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2841 від 22 лютого 2007 року (а.с.112).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України).

Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину.

Згідно ч.2 ст.230 сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом встановлено, що 11 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 11022104 про надання правової допомоги/юридичних послуг, відповідно до умов п.3.1 якого розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги становив 4 000,00 гривень, з яких 1 500 гривень в якості авансу.

Особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Доводи позивача про те, що під час укладення оспорюваного договору відповідач навмисно ввів його в оману щодо безоплатності наданих послуг спростовуються умовами спірного договору, який підписано позивачем та квитанціями, які підтверджують добровільну оплату позивачем грошових коштів за надані послуги (а.с. 10).

Отже, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про введення його відповідачем в оману під час укладення оспорюваного договору, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу (позивача) введено в оману, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо визнання акту приймання-передачі послуг № 11022104 від 23 лютого 2021 року недійсним, суд вважає таке.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Оцінюючи зміст акту приймання-передачі та договору № 11022104 від 11 лютого 2021 року про надання правової допомоги у сукупності судом встановлено, що акт є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі факту обсягу виконаних робіт.

Відтак, встановивши наведені вище обставини та виходячи з приписів зазначених правових норм, суд дійшов правильного висновку, що спірний акт приймання-передачі не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а відтак, не може бути визнаний недійсним з наведених позивачем підстав .

За встановлених обставин безпідставними є також вимоги про стягнення з відповідача сплачених за договором коштів у подвійному розмірі у сумі 8 000,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 12 000,00 гривень.

При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання договору про надання безоплатної правової допомоги, тому вони задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» про визнання договору про надання безоплатної правової допомоги та акту приймання-передачі послуг недійсними, стягнення сплаченої за договором суми, стягнення моральної шкоди повністю.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 23, 203, 204, 215, 230, 901, 1167 ЦК України, п.п. 2, 7, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.п. 3, 5, 7, 9 постанови Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги у місті Києві» про визнання договору про надання безоплатної правової допомоги та акту приймання-передачі послуг недійсними, стягнення сплаченої за договором суми, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є. Арапіна