Справа № 372/733/22 Головуючий 1 інстанція- Висоцька Г.В.
Провадження № 22-ц/824/1491/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко М.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним та скасування розпорядження органу приватизації і скасування свідоцтва про право власності на житло,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 05 березня 1988 року виконавчий комітет Обухівської міської ради народних депутатів видав на ім`я його матері ОСОБА_2 ордер на право зайняття жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 . На момент видачі ордеру на квартиру склад сім`ї включав трьох осіб: ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (батько) та він малолітній ОСОБА_1 (син). У подальшому за рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 154 від 28 березня 2000 року «Про приватизацію квартир» на підставі розпорядження органу приватизації - Обухівського районного виробничого управління Житлово-комунального господарства ЖЕК № 1 ОСОБА_2 та членам її сім`ї видано свідоцтво про право власності на житло б/н від 24 березня 2000 року, записане у реєстрову книгу за № 38/2809/77. Житло - квартира АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 52,30 кв.м.

Вказував, що 24 червня 2006 року він прийнятий на військову службу до Служби безпеки України та проходить службу на посадах офіцерського складу. 08 травня 2008 року відповідно до виписки № 1 із протоколу № 4 засідання житлово-комунальної комісії ДОТМ СБ України позивача поставлено на квартирний облік. 19 червня 2018 року на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 344 «Про затвердження рішення керівництва СБ України про надання службових жилих приміщень» позивачу та його родині, яка складеться із 4 осіб, надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . З 20 червня 2018 року і по дату подання позовної заяви він та члени його родини, які перебувають на квартирному обліку у СБ України, проживають у вказаній квартирі у м.Києві, на підставі виданого ордеру № 5855

- 2 -

на право зайняття службового жилого приміщення.

Посилався, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 , йому було 15 років, він перебував на навчанні у м.Києві, де проживав на території спеціалізованого навчального закладу, та не проживав у приватизованій квартирі в місті Обухові. У свідоцтві про його народження серії НОМЕР_1 від 06 червня 1984 року відсутній будь-якій запис та/або відмітка про приватизацію житлового фонду. Відсутня така обов`язкова відмітка і в паспорті громадянина України виданого на його ім`я позивача, що свідчить про порушення норм чинного законодавства.| Стверджує, що у 2000 році він був неповнолітнім, будь-яку письмову згоду своїм батькам на вчинення дій по приватизації квартири АДРЕСА_1 не надавав. Батьки у свою чергу також не повідомляли його та не отримували у нього згоди на приватизацію. Будь-яких документів від свого імені з приводу безкоштовної приватизації житла у 2000 році не підписував. Його мати ОСОБА_2 , включаючи його до заяви про приватизацію мала право лише розпоряджатися майном дитини, а не правом неповнолітнього на безоплатну приватизацію житла. Вважає, що рішення про приватизацію квартири та державна реєстрація права власності є незаконними, так як вони порушують його право отримати житло для постійного проживання, як військовослужбовця. У зв`язку з наведеним, просив визнати частково недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації № 13 від 29 лютого 2000 року в частині надання у спільну приватну власність ОСОБА_2 та членам її родини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2000 року на вказану квартиру, видане на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради за № 154 від 28 березня 2000 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Капранчука В.С., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що позивач залучив до участі у справі не усіх відповідачів, а позов відповідно пред`явлений не до усіх належних позивачів, оскільки позов пред`являється виключно до відповідачів. Суд допустив грубі порушення норм процесуального права, не дослідивши усі обставини справи і характер правовідносин. Зокрема, представником позивача до суду надано договір купівлі-продажу спірної квартири від 29 лютого 2020 року, згідно якого позивач та його батьки продали спірну квартиру ОСОБА_4 , яку всупереч ст.53 ЦПК України, суд не залучив до участі у справі у якості третьої особи та не роз`яснив цього права позивачу. Вважає, що ним обрано належний та ефективний спосіб захисту шляхом оскарження рішення розпорядження органу приватизації № 13 від 29 лютого 2000 року, а самеОбухівського районного виробничого управління Житлово-комунального господарства ЖЕК № 1, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності. Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки не врахував, що на момент приватизації квартири він мав повних 15 років і навчався у військовому ліцеї ім.Івана Богуна у м.Києві. Згідно ст.13 ЦК УРСР він був вправі самостійно укладати дрібні побутові угоди, а відтак орган приватизації мав отримати від нього заяву-згоду на приватизацію житла, відсутність якої є спрямована на обмеження його право та дієздатності.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

- 3 -

Сторона позивача належним чином повідомлена про розгляд справи, представник поизвача адвокат Капранчука В.С. електронною поштою подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 1988 року виконавчий комітет Обухівської міської ради народних депутатів видав на ім`я матері позивача ОСОБА_2 ордер на право зайняття жилого приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 у складі сім`ї із трьох осіб: ОСОБА_2 (матір), ОСОБА_3 (батько) та малолітній ОСОБА_1 (син).

За рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 154 від 28 березня 2000 року «Про приватизацію квартир» на підставі розпорядження органу приватизації - Обухівського районного виробничого управління Житлово-комунального господарства ЖЕК № 1 ОСОБА_2 та членам її сім`ї видано свідоцтво про право спільної часткової власності на житло б/н від 24 березня 2000 року, записане у реєстрову книгу за № 38/2809/77. Житло - квартира АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 52,30 кв.м.

24 червня 2006 року позивач ОСОБА_1 прийнятий на військову службу до Служби безпеки України та проходить службу на посадах офіцерського складу. 08 травня 2008 року відповідно до виписки № 1 із протоколу № 4 засідання житлово-комунальної комісії ДОТМ СБ України позивача поставлено на квартирний облік.

19 червня 2018 року на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 344 «Про затвердження рішення керівництва СБ України про надання службових жилих приміщень» позивачу на родину, яка складеться із 4 осіб, надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

З 20 червня 2018 року і по дату подання позовної заяви позивач та члени його родини, які перебувають на квартирному обліку у СБ України, проживають у вказаній квартирі у м.Києві, на підставі виданого ордеру № 5855 на право зайняття службового жилого

- 4 -

приміщення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наступним:

- оспорювані позивачем розпорядження органу приватизації № 13 від 29 лютого 2000 року та свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2000 року стосуються прав та обов`язків його батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто фактично позивач заперечує правомірність набуття ними права власності на квартиру в порядку приватизації, водночас дані особи залучені до розгляду справи у якості третіх осіб, а не відповідачів.

- матеріали приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 відсутні, так як не надходили на зберігання до архівного відділу, що, в свою чергу, унеможливлює суд перевірити наявність згоди позивача на участь в приватизації;

- в подальшому спірна квартира зазнала відчужень і станом на 05серпня 2022 року належить громадянці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2021 року, яка не залучена позивачем до розгляду справи на відповідній стадії;

- правова поведінка позивача є суперечливою, оскільки з одного боку він заперечує законність факту передачі йому у власність частки квартири, з іншого він, будучи обізнаним про підстави набуття ним права власності, вчиняє дії, направлені на відчуження вказаної частки іншій особі із отриманням матеріальної вигоди в результаті вчиненого правочину, при цьому очевидним є те, що в разі задоволення позовних вимог, держава не зазнає належної матеріально-правої сатисфакції, як то повернення спірної квартири до державного житлового фонду, оскільки в даний час об`єкт нерухомості відчужений іншим особам.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спір у позивача в даній справі виник із третіми особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності яких на майно оспорюється позивачем і які не залучені до розгляду справи у якості відповідачів.

Відмовляючи у позові з тих підстав, що оспорювані позивачем розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло стосуються прав та обов`язків його батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не залучені до розгляду справи у якості відповідачів, суд, всупереч приписам процесуального закону, не дав правової оцінки законності вимог заявлених позивачем.

Таке є необхідним, оскільки у випадку необгрунтованості позовних вимог і відмови у позові з цих підстав, наявність статусу третіх осіб у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не впливає на їх права та законність судового рішення і відповідно не є підставою для скасування судового рішення. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, де залишаючи без змін судове рішення про відмову у позові, Велика Палата вказала, що спір у позивача виник із третьою особою, яка є належним відповідачем, бо саме її право оспорюється. Водночас дане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч.2 ст.410 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Це ж стосується посилань суду на відсутність матеріалів приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 та неможливість перевірки згоди позивача на участь в приватизації, які не грунтуються на приписах процесуального закону, оскільки відповідачем подано відзив, у якому не

- 5 -

спростовано доводи позивача щодо відсутності його заяви про приватизацію квартири, а відтак суд мав виходити з цих обставин.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору і на правовий результат вирішення справи не вплинула з огляду на таке.

Позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з огляду на його необгрунтованість.

Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час виникнення спірних парвовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до положень частин 1-4 ст.8 цього Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Отже, за змістом ч.2 ст.8 цього Закону для приватизаціїзайманого житла необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у житлі, або за якими зберігається право на житло.

Судом встановлено, що на момент приватизації спірної квартири у лютому-березні 2000 року позивачу, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 15 років, тобто він був неповнолітнім, що згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не потребувало його письмової згоди на приватизацію квартири, право на проживання у якій він мав і був у ній зареєстрований.

За таких обставин, посилання позивача на незаконність приватизації квартири, оскільки не отримано його письмової згоди, є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неврахування того, що на момент приватизації квартири позивач мав 15 років і згідно ст.13 ЦК УРСР він був вправі самостійно укладати дрібні побутові угоди, а відтак орган приватизації мав отримати від нього заяву-згоду на приватизацію житла, відсутність якої є обмеженням його прав та дієздатності, не грунтуються на законі та є безпідставними.

По-перше, такі доводи суперечать ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка чітко вказує на необхідність письмової згоди на приватизацію виключно повнолітніх членів сім`ї.

По-друге, відповідно до частин 1 та 2 ст.13 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. Проте вони вправі самостійно учиняти дрібні побутові угоди. Вони також

- 6 -

вправі самостійно розпоряджатися своєю заробітною платою (заробітком) або стипендією, здійснювати авторські або винахідницькі права на свої твори, винаходи, раціоналізаторські пропозиції і промислові зразки, права на свої відкриття, але при наявності достатніх підстав орган опіки і піклування може обмежити їх в праві самостійно розпоряджатися своєю заробітною платою (заробітком) або стипендією.

Заява про приватизацію (безоплатне набуття у власність) займаного житлового приміщення або про відмову від такої приватизації очевидно та поза всяким розумним сумнівом не відноситься до дрібних побутових угод, як помилково вважає позивач, оскільки стосується як реалізації особою житлових прав, так і набуття цією особою права власності на нерухоме майно, яке має істотну вартість, що виходить за рамки дрібної побутової угоди.

Згідно ст.60 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей покладається на їх батьків, які діють без спеціальних повноважень.

А відтак, при здійсненні приватизації займаного житла, право на яке мають неповнолітні діти, їх інтереси представляють батьки, які подають відповідні заяви. Така позиція законодавця обумовлена виключенням можливості порушення прав неповнолітніх та зловживань у цій сфері, зокрема неподанням неповнолітніми заяв про приватизацію чи примущування їх до неподання цих заяв тощо.

І по-третє, посилання позивача у позові на те, що визначення поняття (терміну) повноліття ні ЦКУРСР 1963 року, ні Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначав на момент приватизації надумані та безпідставні.

Відповідно до ст.11 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Отже, діюче на той час законодавство чітко визначало момент повноліття - досягнення особою вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Решта доводів скарги щодо порушення норм процесуального права, не дослідження усіх обставин справи і характеру правовідносин, враховані при зміні рішення.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку його тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від

- 7 -

характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 рокузмінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішенняОбухівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: