Провадження № 2/201/600/2023
УХВАЛА

про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження

09 лютого 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Харламова Дмитра Вікторовича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

08.12.2021р. ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2022р. задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 в житловому будинку літ А-3 нежитловим приміщенням №5 магазином непродовольчих товарів, який складається з: поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2022р. заочне рішення скасоване і призначено справу до розгляду порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.02.2023р. представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Харламов Д.В. звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у цивільній справі, на обґрунтування якого зазначив, що позивач у позові вказав недостовірну інформацію про те, що ним не подано аналогічного позову. ОСОБА_2 звертався до суду декілька разів.

Так, вперше звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13.08.2018р. із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Судом відкрито провадження по справі № 201/8762/18.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. у справі № 201/8762/18, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р., у задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Вдруге ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 17.06.2021р. із позовом ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Відкрито провадження по справі № 201/6103/21. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2021р. провадження по справі № 201/6103/21 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Поставною Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022р. ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження скасовано, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидова С.О. від 17.02.2022р. справа №201/6103/21 прийнята до провадження. 10.03.2022р. ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022р. у справі №201/6103/21.

Поставною Верховного Суду від 09.11.2022р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022р. скасовано, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. залишено без змін. Верховний Суд, переглядаючи судові рішення, дійшов висновку про те, що сторони, предмет і підстави двох позовів є тотожними. А долучення позивачем до цього позову додаткових доказів на підтвердження наведеної ним обставини відсутності заборгованості перед відповідачем, які існували на час розгляду справи № 201/8762/18, не свідчать про пред`явлення ним позову з інших підстав. Оскільки рішення суду в справі № 201/8762/18, що набрало законної сили, ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Втретє позивач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із цим позовом про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, за яким судом ухвалене заочне рішення у справі № 201/12731/21 від 05.05.2022р. ОСОБА_2 приховав від суду те, що поряд з даною справою розглядається й інша аналогічна справа № 201/6103/21 з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Сторонами у справах № 201/8762/18, №201/6103/21 і №201/12731/21 є позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 , предметом позовів є магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 . Підстави тотожні: позивач є власником спірного майна, а у відповідачки відсутні підстави для його притримання.

Під час розгляду справи № 201/8762/18 судами розглянуто всі аргументи позивача, які він зазначав у позовній заяві, вивчено всі подані докази, рішення набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Предметом позову у справі № 201/6103/21 є ті ж підстави, на які посилається позивач в даному позові (у справі №201/12731/21). Зокрема, на те, що він погасив заборгованість перед відповідачкою, відсутнє право притримання. Це додатково підтверджується ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 13.12.2021р. про самовідвід так, як вже досліджувала всі ці обставини в рамках іншої справи №201/6103/21. Що свідчить про повторну подачу позову про той самий предмет і з тих самих підстав. Верховний Суд у постанові від 09.11.2022р. у справі №201/6103/21 відзначив, що позивач свої вимоги мотивував тим, що є власником цього майна, яке відповідач незаконно притримує через наявність у нього боргу перед нею. Посилаючись на те, що він повністю погасив борг перед відповідачем, що підтверджується квитанціями від 06.07.2016р., від 11.03.2020р., заявою відповідача від 20.05.2020р. та платіжним дорученням від 22.05.2020р., тобто обставини притримання майна відпали.

На підставі викладеного, просив закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 не погодився із доводами клопотання. 07.02.2023р. надав письмові заперечення на клопотання про закриття провадження, у яких зазначив, що позивачеві ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову у справі № 201/8762/18 з тих підстав, що ОСОБА_1 притримувала нежитлове приміщення у зв`язку з існуючою у позивача перед нею заборгованістю. На момент подання позову у справі № 201/8762/18 про витребування майна з чужого незаконного володіння (15.06.2021р.) ОСОБА_2 повністю розрахувався з ОСОБА_1 за всіма її вимогами, які були пред`явлені в судовому порядку і надав докази розрахунку до позову. Таким чином, обставини що були визнані судом як такими, що унеможливлюють задоволення позову, були усунені.

На момент подання позову ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння 15.06.2021р., спір між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не був вирішений (не врегульовано питання щодо повернення нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння), зобов`язально-правові відносини у вигляді пред`явлених майнових претензій ОСОБА_1 до позивача ОСОБА_2 були повністю погашені, право власності на нежитлове приміщення згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ним, незаконність утримання ОСОБА_1 нежитлового приміщення підтверджена наданими банківськими квитанціями, інформаційною довідкою, рішенням судів, заявою ОСОБА_1 та постановою про закінчення виконавчого провадження.

Позивач є законним власником нерухомого майна (приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_2 ), що відповідачкою визнається, підтверджується актуальним на час подачі позову Витягом з державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р. у справі № 201/8762/18, якою встановлено і факт законності володіння ОСОБА_2 і право власності на спірне майно.

Відповідачка протягом п`яти років безпідставно користується власністю позивача як магазином, займається там підприємницькою діяльністю. Порушується право власності ОСОБА_2 на користування нежитловим приміщенням, оскільки приміщення повністю знаходиться у фактичному володінні відповідачки, яка добровільно його не передає, внаслідок чого відповідачка має бути примусово виселена з приміщення.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена в праві звернутися з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, у тому числі і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений протягом усього часу тривання відповідного правопорушення.

Посилався на ч. 1 ст. 1212 ЦК України, згідно із якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Після того як позивач повністю розрахувався з ОСОБА_1 , підстава для притримування майна відпала.

Виселення у даній справі переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, та є необхідним у даній справі, оскільки відповідачка добровільно не звільняє приміщення позивача, протягом значного часу вчиняє правопорушення щодо безпідставного користування приміщенням.

З урахуванням викладеного, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття провадження.

Представник відповідачки адвокат Харламов Д.В. просив у клопотанні розглядати його без його участі, просив задовольнити.

Представник позивача адвокат Лежнєв О.І. також просив у запереченнях на клопотання розглядати його без його участі, просив відмовити у задоволенні.

Вивчивши доводи сторін, викладені у клопотанні, запереченнях на клопотання, перевіривши матеріали судових справ, матеріали даної справи, суд дійшов до такого висновку.

Як видно із матеріалів даної справи (№ 2014/12731/21), 08.12.2021р. ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення. На обґрунтування позову вказував, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2013р. по справі № 412/330/2012 скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012р. і ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ґанок літ. А5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» про зобов`язання прийняти платіж у меншому розмірі, ніж передбачено вимогою відмовлено.

Судом встановлено також, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. у справі № 200/11556/13-ц, ухваленим у даній цивільній справі, уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 364 845 грн. 30 коп. та судовий збір в розмірі 3 441 грн., а всього 368 286 грн. 30 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.03.2016р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015р. залишено без змін.

Ухвалю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2016р. скасовані заходи по забезпеченню позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, застосовані ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2013 року у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення №5 поз.1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. а5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, згідно із даним судовим рішенням, постановою головного державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пасовою О.О. від 09.06.2016р. за виконавчим листом №200/11556/13-ц, виданим 07.06.2016р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальній сумі 368 286,30 грн., було відкрито виконавче провадження № 51384211 та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду.

Відповідно до банківської квитанції 06.07.2016р. № 0.0.578765053.1 ОСОБА_2 добровільно в повному обсязі 06.07.2016р. було сплачено за реквізитами, вказаними державним виконавцем у супроводженому листі до постанови про відкриття виконавчого провадження, на користь ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 368 286,30 грн. Сплату ОСОБА_2 у повному обсязі заборгованості у зазначеній сумі на виконання вищевказаного рішення суду підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_1 .

Постановою головного державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пасовою О.О. від 18.07.2016 року виконавче провадження закрито в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі виконавчого документу.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2017р. по цивільній справі № 200/14524/16-ц задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з відповідача інфляційні втрати в розмірі 23 277,02 грн., 3% річних в розмірі 6 780,50 грн. Однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2017р. скасовано. Позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 320 371,16 грн. - інфляційні втрати та 27 722,84 грн. - 3% річних, а всього 348 094,00 грн. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, розрахунок індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід здійснювати від дати державної реєстрація права власності за відповідачем на магазин - 25 грудня 2013 року і до 06 липня 2016 року дати переведення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 368 282,83 грн. на рахунок ВДВС.

Постановою Верховного Суду від 26.01.2021р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. залишено без змін.

ОСОБА_2 згідно корінця квитанції № 1 від 11.03.2020р. внесено на депозитний рахунок приватного нотаріуса Дніпровського МНО Румянцевої І.О. на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по цивільній справі № 200/14524/16-ц грошові кошти у розмірі 359 333,00 грн. на користь ОСОБА_1 (а.с. 32).

ОСОБА_1 20.05.2020р. звернулася із заявою до приватного нотаріуса Румянцевої І.О. про перерахування на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 359 333,00 грн. (а.с. 33).

Згідно платіжного доручення № 1 від 22.05.2020р. грошові кошти у розмірі 359 333,00 грн. на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. (вказано у призначенні платежу) перераховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 34).

Також судом встановлено (перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень), що ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат (справа № 201/8762/18), мотивувавши позов тим, що ОСОБА_2 в 2013 році набув право власності на нерухоме спірне майно (прав визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду № 412/330/2012 від 29.03.2013р.) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013р. ОСОБА_1 ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18.09.2013р. відповідачка повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 ЦК України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17.08.2015р. по справі № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24.11.2015р., який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286,30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06.07.2016р. та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2016р. Виходячи з цього ОСОБА_3 не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не належіть. Тому позивач вважав, що порушені його права, у зв`язку з чим звернувся до суду із позовом про витребування нерухоме майно із чужого незаконного володіння шляхом виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. по справі № 201/8762/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р. у задоволенні позову відмовлено. Так, судом у даній справі встановлено, що листом повідомленням від 18.09.2013р. ОСОБА_1 повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 ЦК України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245,30 грн. як безпідставно набутих коштів, як вона вважала.

В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено. Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2017р. по цивільній справі № 200/14524/16-ц (провадження 2/200/323/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позовні вимоги задоволено частково і стягнуто з відповідача лише 30 608,72 грн. Предметом позову було стягнення з позивача на користь відповідача - 327 241,83 грн. інфляційних витрат та 31246,75 грн. 3% річних. Це рішення набрало законної сили, але відповідачем подана касаційна скарга. Ухвалою Верховного Суду у від 12.08.2018р. по справі № 200/14524/16-ц призначено касаційну скаргу до розгляду.

Отже, у позивача існувала заборгованість перед відповідачем, як найменше в 30608,72 грн., і ця заборгованість має безпосереднє відношення до спірного магазину непродовольчих товарів. Тому суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач правомірно притримувала майно до повного погашення позивачем своїх зобов`язань, що не суперечить вимогам ст. 594 ЦК України.

Отже, Дніпровський апеляційний суд у постанові від 16.02.2021р. по справі № 201/8762/18 дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не розрахувався в повному обсязі із ОСОБА_1 , тому остання скористалася правом на притримання майна до повного погашення ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Разом із тим, у подальшому на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по цивільній справі № 200/14524/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26.01.2021р., якою із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 348 094,00 грн., ОСОБА_2 11.03.2020р. сплачено ОСОБА_1 через нотаріуса 359 333,00 грн., які остання 20.05.2020р. отримала на свій розрахунковий рахунок.

Суд, задовольняючи вимоги позивача у справі № 201/12731/21 дійшов висновку, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за спірний магазин виконані повністю, а тому відпали підстави для притримання ОСОБА_1 спірного приміщення магазину.

Також за результатом огляду справи № 201/8762/18 та за даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_2 13.08.2018р. звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат. Зазначав, що ОСОБА_2 в 2013 році набув право власності на нерухоме майно, а саме, магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 , яке раніш належало відповідачу ОСОБА_1 . Право власності на дане нерухоме майно за ним визнано Апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала у справі № 412/330/2012 від 29.03.2013р.) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачка незаконно займає майже п`ять років приміщення, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність. ОСОБА_1 ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18.09.2013р. відповідач повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 ЦК України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн. як безпідставно набутих коштів. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. у справі № 200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24.11.2015р. з позивача стягнуто на користь ОСОБА_1 368 286,30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією № 578765035.1 від 06.07.2016р. та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2016р. Просив суд витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння магазин непродовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 у відповідачки шляхом її виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. у справі № 201/872/18, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат - відмовлено. Рішення мотивовані тим, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2017р. по справі № 200/14524/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнуто кошти в сумі лише 30 608 грн. 72 коп. Рішення набрало законної сили, але оскаржене. У позивача є заборгованість перед відповідачем як найменше в сумі 30 608 грн. 72 коп., яка має безпосереднє відношення до спірного магазину непродовольчих товарів. Отже, відповідач ОСОБА_1 правомірно притримує майно до повного погашення позивачем своїх зобов`язань, що не суперечить вимогам ст. 594 ЦК України.

Судом перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що ухвалою Верховного Суду від 21.05.2021р. у справі № 201/8762/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р. повернуто заявнику, оскільки ОСОБА_2 не виконав вимоги ЦПК України щодо мотивованого обґрунтування підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.

Позивач ОСОБА_2 вказує, що при розгляді даної справи (№ 201/8762/18) Дніпровським апеляційним судом не враховані подані ним докази: копію квитанції від 11.03.2020р., копію заяви ОСОБА_1 від 20.05.2020р., копію платіжного доручення від 22.05.2020р., якими підтверджено повне погашення заборгованості перед ОСОБА_1 на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по справі № 200/14524/16-ц на загальну суму 359 233,00 грн., взагалі не прийняв до уваги.

Відтак, починаючи з 2014 року до цього часу ОСОБА_1 постійно користується магазином, що належить позивачеві на праві власності, не дивлячись на те, що позивачем погашені перед ОСОБА_1 всі майнові вимоги, тому підстави для притримання майна у останньої відсутні. Тому він знову звернувся до суду.

За результатами огляду судом матеріалів справи № 201/8762/18 судом установлено, що при поданні позову позивач на обґрунтування позову не вказував, що ним сплачені на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 359 233,00 грн. До самого позову не були долучені відповідні докази. Ці докази позивачем долучені лише до апеляційної скарги (подана до суду 09.10.2020р.). Зокрема, долучено:

копію заяви ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Румянцевої І.О. від 11.03.2020р. про перерахування коштів в сумі 359 233,00 грн. згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по справі № 200/14524/16-ц на користь ОСОБА_1 ;

копію корінця квитанції від 11.03.2020р. приватному нотаріусу Румянцевої І.О. на суму 359 233,00 грн.;

Натомість позивач вказав у даній справі (№ 201/12731/21), що подані ним докази: квитанцію від 11.03.2020р., заяву ОСОБА_1 від 20.05.2020р., платіжне доручення від 22.05.2020р. про повне погашення заборгованості перед ОСОБА_1 на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по справі № 200/14524/16-ц на суму 359 233,00 грн. - не були прийняті апеляційним судом до уваги.

Як відомо, за правилами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, встановлено, що у червні 2021 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (справа № 201/6103/21).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. закрито провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з наявності рішення суду в справі № 201/8762/18, що набрало законної сили, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022р. скасовано ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. про закриття провадження у справі, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір у цій справі виник між тими самими сторонами та про той самий предмет, що й в справі № 181/8762/18, однак підстави позову не є тотожними, оскільки в даному випадку позивач звернувся з метою відновити своє право на витребування майна з урахуванням тієї обставини, що, на його думку, відпали правові підстави для притримання майна у зв`язку з погашенням ним заборгованості перед відповідачем.

Поставною Верховного Суду від 09.11.2022р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2022р. скасовано, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. залишено без змін. Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що у цій справі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме, нежитлового приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2 , з підстав, передбачених статтею 387 ЦК України. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником цього майна, яке відповідач незаконно притримує через наявність у нього боргу перед нею. Посилаючись на те, що він повністю погасив борг перед відповідачем, що підтверджується квитанціями від 06 липня 2016 року, від 11 березня 2020 року, заявою відповідача від 20 травня 2020 року та платіжним дорученням від 22 травня 2020 року, тобто обставини притримання майна відпали, просив позов задовольнити. Водночас установлено, що ОСОБА_2 уже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування спірного нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння на підставі статті 387 ЦК України, у задоволенні якого рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, у справі № 201/8762/18 відмовлено за недоведеністю. Як убачається з судових рішень та копії позовної заяви, свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що він є власником спірного нежитлового приміщення, яке відповідач незаконно займає майже п`ять років через наявність у нього боргу перед нею. Вважав, що відповідач безпідставно користується майном, яке їй не належить, оскільки борг він погасив, про що свідчить квитанція від 06 липня 2016 року.

Отже, сторони, предмет і підстави двох позовів є тотожними. При цьому долучення позивачем до цього позову додаткових доказів на підтвердження наведеної ним обставини відсутності заборгованості перед відповідачем, які існували на час розгляду справи № 201/8762/18, не свідчать про пред`явлення ним позову з інших підстав.

Відтак, поставною Верховного Суду від 09.11.2022р. залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. про закриття провадження у справі № 201/6103/21.

У свою чергу, як слідує з ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2021р. у справі № 201/6103/21, яка набрала законної сили, розглядаючи клопотання про закриття провадження по цій справі, суд погодився з аргументами сторони відповідача стосовно того, що Дніпровський апеляційний суд, залишаючи без змін своєю постановою від 16.02.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. по цивільній справі № 201/8762/18, яким було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, вже був обізнаний про те, що заборгованість перед ОСОБА_1 22.05.2020р. була погашена, отже цим обставинам судом апеляційної інстанції була дана належна оцінка і вони не стали підставою для скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. по цивільній справі № 201/8762/18.

При прийнятті такого рішення судом враховано і те, що ОСОБА_4 є титульним, єдиним власником цього майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. № 14-16). Ці обставини також знайшли своє відображення в постанові апеляційної інстанції.

Вирішуючи клопотання представника відповідачки про закриття провадження, суд виходить із такого.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України с уд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Підставою позову є це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

Підстави позову не можна ототожнювати тільки з нормами права, на які посилається позивач.

Поняття «аналогічні» вимоги і підстави позову не можна ототожнювати з поняттям «однакові» вимоги і підстави позову (постанова Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі № 2540/406/19).

Верховний Суд у постанові від 22.05.2019р. у справі № 640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження, у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально- правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова, вимога, позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі № 161/8523/18 зазначається, що вказана підстава для закриття провадження у справі (ч.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України) спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Аналогічний за змістом висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду постанові від 20.06.2018р. у справі № 761/7978/15-ц.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У справах № 201/8762/18 та № і 201/6103/21 позивач просив суд витребувати спірне майна з чужого незаконного володіння, тоді як у справі № 201/12731/21 позивач ОСОБА_2 обрав інший спосіб захисту права - шляхом пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні шляхом звільнення приміщення.

Позивач, що є власником майна, не може бути обмежений у праві звернутися з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, у тому числі і шляхом виселення. Негаторний позов може бути пред`явлений протягом усього часу тривання відповідного правопорушення.

Отже, за результатами дослідження матеріалів справ, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для закриття провадження згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки предмет позову у справі № 201/12731/21 і позовах у справах № 201/8762/18 та № і 201/6103/21 не є тотожними.

Тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 255, 259- 260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Харламова Дмитра Вікторовича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням - відмовити.

Ухвала суду є остаточною та не підлягає апеляційному оскарженню.

Повний текст ухвали виготовлений 14 лютого 2023 року.

Суддя О.С. Наумова