РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/536/22

Провадження № 22-ц/4815/129/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . 30 квітня 2021 року вона звільнилася з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України та відповідно до наказу від 30.04.2021 №2-к. На момент звільнення відповідачем була видана трудова книжка, але не було здійснено повного розрахунку з заробітної плати. Тому позивачка звернулася з позовом до суду та просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату; середній заробіток за період затримки розрахунку, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., та понесені нею судові витрати (сплата судового збору) та витрати на правову допомогу.

09.06.2021 року представник позивачки - адвокат Линник Л.С. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви просить стягнути з відповідача на користь позивачки нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 70 364, 08 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80 655, 20 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 16 173, 71 грн., а всього 167 192, 99 грн.; моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та понесені позивачкою судові витрати: сплата судового збору та витрати на професійну правову допомогу.

РішеннямРівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - недоведені.

Апелянт зазначає, що судом враховано недопустимий та недостовірний доказ, а саме відомість на виплату заробітної плати.

Доводить про невідповідність наданого доказу вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та про відсутність підписів ОСОБА_1 про отримання заробітної плати.

У відзивіна апеляційну скаргу ОСОБА_2 спростовує наведені позивачкою доводи. Зазначає, що якщо зарплата виплачується готівкою, то документом який підтверджує такий факт може бути відомість на виплату грошей. Вказує, що при виплаті заробітної плати приватні підприємці мають право використовувати платіжні відомості за формою, що самостійно визначені ними. Оскільки у відомості наявна сума заробітної плати та наявний підпис про її отримання працівником, то це і є підтвердженням отримання позивачем заробітної плати. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судом встановлено, що з 09.01.2020 по 30.04.2021 року ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді швачки.

30 квітня 2021 року вона звільнилася з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України та відповідно до наказу від 30.04.2021 №2-к. На момент звільнення відповідачем була видана трудова книжка.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стаття 110 КЗпП України та ст.. 30 Закону України «Про оплату праці» встановлюють, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, про розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, що належить до виплати в період, за який провадиться оплата праці.

Крім того, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності», роботодавець - це юридична особа (підприємство, установа організація) або фізична особа-підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Одночасно про суми доходів, нарахованих фізичною особою - підприємцем найманим працівникам, він повинен звітувати до Пенсійного фонду України і Державної податкової інспекції. Звітність до цих органів повинна заповнюватися на підставі первинних, бухгалтерських та інших документів, згідно з якими проводиться нарахування доходів найманим працівникам. Отже, фізична особа - підприємець зобов`язана оформляти відповідні первинні документи. Форми первинних документів з обліку заробітної плати повинні відповідати загальним вимогам первинних документів, що визначені у статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Оскільки фізична особа-підприємець як роботодавець згідно з п. 10 ч.1 ст. 1 та п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», є страхувальником стосовно своїх найманих працівників і платником єдиного соціального внеску, то він зобов`язаний подавати звіт до Пенсійного фонду України (пункт 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Згідно з пунктом 44.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) роботодавці зобов`язані вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачене законодавством.

Аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що фізичні особи-підприємці повинні вести первинний облік розрахунків з оплати праці, адже норма абзацу другого пункту 44.1 ПК України забороняє платникам податків формувати показники податкової звітності даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим пункту 44.1 ПК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами виплати працівникові заробітної плати можуть вважатися письмові документи - первинні документи бухгалтерського обліку.

Згідно наказу Державного комітету статистики України №489 Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці типовими формами для фіксування фактів нарахування є два види документів: форма №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника» та форма №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)».

Законодавець передбачив, що при кожній виплаті, роботодавець зобов`язаний надати працівнику інформацію про суму нарахувань у розрізі видів виплат (оклад, премія, тощо), про суми утриманих податків з доходу фізичної особи та військового збору, а також інших відрахувань - аліменти, покриття шкоди, завданої з вини працівника, якщо вони мають місце. Та обов`язково вказати суму зарплати, належну до виплати працівнику.

Відповідно до статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З долучених відповідачем доказів жоден не підтверджує того, що позивач була належним чином проінформована про складові її заробітної плати та того, що виплати проводились з дотриманням вимог ст. 115 КЗпП.

Разом з тим згідно відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , у період з січня 2020 року по квітень 2021 року, здійснював позивачці та іншим працівникам нарахування заробітної плати та сплачував податки (а. с. 80-115). Отже відповідні розрахунки проводились і їх правильність не спростована.

Водночас відповідач вказує, що враховуючи вимоги ст. 116 КЗпП при звільненні позивачці на день звільнення була виплачена вся заробітна плата, що підтверджено її підписами.

Слід зазначити, що сама по собі відсутність розрахунково-платіжних відомостей за формами, що передбачені наказом Державного комітету статистики України №489 не свідчить про невиплату заробітної плати, оскільки сам факт виплати готівки підтверджується відповідною відомістю, що впливає з Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 № 148.

Водночас п. 18 Положення № 148 яким закріплена форма такої відомості стосується виключно підприємств або установ.

Отже слід погодитись з місцевим судом щодо можливості фізичної особи-підприємця самостійно визначити форму відомості про виплату готівки, зокрема зарплати. Відповідно наявність підпису працівника поряд з записами про розмір авансу та з/п є визначальною обставиною при вирішенні даного спору. Надані сканкопії відомостей на виплату грошових коштів містять підписи, що належать ОСОБА_1 і такий доказ позивачем не спростований у передбаченому ЦПК порядку. Тому місцевий суд надав закономірну оцінку, що саме ОСОБА_3 власноручно ставила свої підписи при отриманні грошових коштів в розмірі: 1000 грн. (аванс за серпень 2020 р.), зарплата за серпень 14 685 грн., за вересень 2020 р. - 9000 грн., за жовтень 2020 р. - 16700 грн. та 12000 грн., за листопад 2020 р. - 5000 грн., за грудень 2020 р. - 31050 грн.

Фактично апелянт не погоджується з оцінкою вказаного доказу, однак, наведені доводи висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич