Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_5 усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме: вселити ОСОБА_4 до даної квартири, передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей від даної квартири.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , вселилася до даної квартири у 2009 році, у віці 4,5 років, так як за цією адресою проживали її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . На даний час ОСОБА_4 проживає разом зі своїм опікуном ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Дана квартира належала на праві власності її діду ОСОБА_8 , після смерті якого позивач втратила можливість користуватися квартирою, оскільки відповідач ОСОБА_5 , яка успадкувала за заповітом дану квартиру, обмежила доступ у квартиру, здає її в оренду, чим унеможливлює проживання в ній.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

09 січня 2023 року ОСОБА_5 , в особі адвоката Олійник Л.А., подала до суду відзив, в якому з приводу задоволення позову заперечувала з наступних підстав.

ОСОБА_5 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 є її племінницею, дочкою покійного брата ОСОБА_7 . Позивач не є членом сім`ї відповідача та не була членом сім`ї спадкодавця квартири ОСОБА_8 батьки позивачки не перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 проживала разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 . Матір ОСОБА_4 - ОСОБА_6 ніколи не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач зазначає, що ствердження позивачки про те, що вона була вселена у квартиру у 2009 році не відповідають дійсності, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження цього. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що після смерті її діда ОСОБА_8 відповідач чинити їй перешкоди у користуванні даною квартирою, чим порушує її права.

В судовому засіданні законний представник позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 з приводу задоволення позову заперечувала.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подала до суду лист, в якому позовні вимоги підтримала, зазначила, що відмова у задоволенні позову призведе до грубого порушення прав неповнолітньої ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 серпня 2018 року № 482 ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_9 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13 липня 2019 року № 4152908 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З свідоцтва про реєстрацію права власності на квартиру від 29 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_8 .

В подальшому право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 вересня 2020 року, виданого Обухівською районною нотаріальною конторою, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 14 вересня 2021 року.

У відповідь на звернення ОСОБА_1 до Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві, отримано відповідь про те, що ОСОБА_4 не має права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З листа Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 14 червня 2022 року вбачається, що Службою у справах дітей та сім`ї вжито заходів щодо постановки квартира АДРЕСА_1 на контроль у відділі з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про заборону вчинення будь-яких правочинів щодо зазначеної квартири до досягнення дитиною повноліття. Орган опіки та піклування не надавав дозволу на оренду житла та за наданням такого дозволу ніхто не звертався.

Відповідно до інформації про задеклароване /зареєстроване місце проживання особи 27.01.2023 року ОСОБА_4 знята з реєстраційного обліку.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В даному випадку спір виник з приводу усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, з одного боку - між неповнолітньою дитиною в особі її законного представника, яка зареєстрована в спірній квартирі та у певний період часу проживала в ній разом зі своїми батьками, в той час коли дана квартира належала її дідові, та з іншого боку - між власником житла, яка успадкувала спірну квартиру на законних підставах, та є тіткою неповнолітньої дитини.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156ЖК Української РСР.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі N 205/4245/17 (провадження N 61-17628св19). Відповідне положення міститься й у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року му справі № 686/8440/16-ц.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми закону, суд приходить до таких висновків.

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про вселення її у належену відповідачу квартиру, мотивуючи тим, що вона проживала у даній квартирі у 2009 році разом зі своїми батьками, за згоди колишнього власника житла, її діда. Відповідач ОСОБА_10 успадкувала дану квартиру після смерті свого батька та є її одноосібним власником. Станом на день ухвалення рішення суду ОСОБА_4 знята з реєстраціного обліку за вказаною квартирою.

На даний час позивач проживає за іншою адресою, разом зі своєю бабусею, яка до її повнолдітння була законним опікуном.

Суд не вбачає передбачених законом підстав для вселення позивача у належну відповідачеві квартиру, оскільки вона не є власником даного житла, не проживала у ній тривалий період часу, доказів того, що позивач разом зі своїми батьками взагалі проживали у спірній квартирі відсутні. ОСОБА_4 , незважаючи на наявність родинних стосунків, не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_5 , в розумінні положень статті 3 СК України та висновків Верховного Суду.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 16, 29, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 141, 265, 280, 289, 354 ЦПК України, Законом україни «Про охорону дитинства», суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, , адреса місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 4 а.

Суддя Н.О.Яровенко