Дата документу 19.01.2023
Справа № 334/5911/22
Провадження № 2-о/334/32/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Мацуховій А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , Зацікавлена особа: Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява від ОСОБА_1 про встановлення факт, того що є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Мелітополь Запорізької області, Україна, в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 рік.

Заява мотивована наступним: ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Мелітополь, Запорізької області, Україна. ЇЇ батьками були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а мати померла у 1994 році. Батьки не перебували в офіційному шлюбі. Після смерті матері, ОСОБА_1 залишилась проживати з батьком з яким проживала до дня його смерті.

З дня свого народження ОСОБА_1 проживала в місті Мелітополь де з 01.09.1999 року навчалась в Мелітопольській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 24 Мелітопольської міської ради Запорізької області до 30.08.2001 року. Звідки вибула у зв`язку із переїздом до с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області.

Паспорт ОСОБА_1 не отримувався, однак з моменту свого народження вона постійно проживала на території України.

24.03.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про видачу їй паспорта України. На звернення ОСОБА_1 було наданий лист № 2313- 497/2313.1-21 від 09.04.2021 року в якому їй вказали, що звернення щодо перевірки належності до громадянства України та документуванням паспортом громадянина України вперше розглянуто та зазначений перелік документів необхідний для оформлення, паспорту громадянина України.

Також зазначено, що відповідно до п. 10 Порядку провадження за заявами і поданням з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень в ОСОБА_1 є підстави оформити належність до громадянства України. Однак для цього необхідно подати паспорт зразка колишнього СРСР або посвідку на проживання для осіб без громадянства. Оскільки в ОСОБА_1 не має таких документів, їй необхідно встановити особу рішенням суду.

Крім цього згідно п. 10 Порядку необхідно надати судове рішення про встановлення факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факту проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року із батьками.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про видачу їй паспорта України. На звернення ОСОБА_1 було наданий лист № 2314- 1106 від 01.07.2022 року в якому їй вказали, що в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок баз даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організації, ОСОБА_1 ідентифіковано не було також не встановлено її належність до громадянства України або до будь-якої з іншої держав.

Факт того, що ОСОБА_1 в період 24.08.1991 року та 13.11.1991 року проживала на території України в місті Мелітополь підтверджується тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та згідно свідоцтва про її народження, видане Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 09 серпня 1991 року був зроблений актовий запис № 1334. Тобто її батьки в серпні 1991 року перебували в місті Мелітополь, де вони проживали до 2001 року до дня переїзду до с. Терпіння Мелітопольського району.

ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги заяви підтримала у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Огійченко Є.В. у судовому засіданні підтримала вимоги викладені у заяві, просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав вказаних у ній.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_1 , у місті Мелітополь, Запорізької області, Україна. ЇЇ батьками були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_2 , а мати ОСОБА_3 померла у 1994 році. Батьки не перебували в офіційному шлюбі. Після смерті матері, ОСОБА_1 залишилась проживати з батьком з яким проживала до дня його смерті.

ОСОБА_1 стверджує, що з дня свого народження вона проживала в місті Мелітополь де з 01.09.1999 року навчалась в Мелітопольській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 24 Мелітопольської міської ради Запорізької області до 30.08.2001 року. Звідки вибула у зв`язку із переїздом до с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області.

Паспорт ОСОБА_1 не отримувався, однак з моменту свого народження вона постійно проживала на території України.

24.03.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про видачу їй паспорта України. На звернення ОСОБА_1 було наданий лист № 2313- 497/2313.1-21 від 09.04.2021 року в якому їй вказали, що звернення щодо перевірки належності до громадянства України та документуванням паспортом громадянина України вперше розглянуто та зазначений перелік документів необхідний для оформлення, паспорту громадянина України.

Також зазначено, що відповідно до п. 10 Порядку провадження за заявами і поданням з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень в ОСОБА_1 є підстави оформити належність до громадянства України. Однак для цього необхідно подати паспорт зразка колишнього СРСР або посвідку на проживання для осіб без громадянства. Оскільки в ОСОБА_1 не має таких документів, їй необхідно встановити особу рішенням суду.

Крім цього згідно п. 10 Порядку необхідно надати судове рішення про встановлення факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факту проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року із батьками.

Відповідно до п. 100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджений Постановою КМУ від 25.03.2015 року № 302, було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в оформленні паспорта громадянина України.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою про видачу їй паспорта України. На звернення ОСОБА_1 було наданий лист № 2314- 1106 від 01.07.2022 року в якому їй вказали, що в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок баз даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організації, ОСОБА_1 ідентифіковано не було також не встановлено її належність до громадянства України або до будь-якої з іншої держав.

Факт того, що ОСОБА_1 в період 24.08.1991 року та 13.11.1991 року проживала на території України в місті Мелітополь підтверджується тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та згідно свідоцтва про її народження, видане Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 09 серпня 1991 року був зроблений актовий запис № 1334. Тобто її батьки в серпні 1991 року перебували в місті Мелітополь, де вони проживали до 2001 року до дня переїзду до с. Терпіння Мелітопольського району.

Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для отримання паспорту громадянина України.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сиди вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з . дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року недосягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає а) заяву провстановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника-громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому і постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на листопада 1991 року.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживав на території України, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст. ст. 315-319 ЦПК України.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не можу довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18).

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Відповідно дост.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом.

Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої ст. 3 цього Закону.

Відповідно дост.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом.

Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої ст. 3 цього Закону.

Таким чином, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України.

Керуючись ст. ст.258, 259, 263, 265, 272, 293, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , Зацікавлена особа: Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що заявниця є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Мелітополь, Запорізької області, Україна.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у неповнолітньому віці, постійно проживала на території України, станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.01.2023 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.