РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 рокусмт ПетровеСправа № 941/1026/22
Провадження № 2/941/65/23

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Молдавській А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Петрове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, мотивуючи це тим, що у період з 08 листопада 2019 року по 13 квітня 2022 року він знаходився у трудових відносинах з Приватною виробничою-комерційною фірмою «ВРЕМЯ», (69005, м. Запоріжжя, вул. Яценка, № 14а/37), що підтверджується копією довідки від 18 липня 2022 року Вих. № 11/07.

Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 22093,28 (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп.). Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка про суми заборгованості із заробітної плати, яка видана відповідачем за № 12/07 від 18.07.2022 року. При цьому, на вимогу про повторну видачу довідки про доходи та про суми заборгованості із заробітної плати, відповідачем було відмовлено у їх видачі, що підтверджується листом від 18 жовтня 2022 року Вих. № 19/10.

13 квітня 2022 року відповідно до наказу відповідача за № 9/К позивач був звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

Однак, в день звільнення позивача - 13.04.2022 року, відповідач вимоги трудового законодавства не виконав, а саме письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України.

Згідно довідки Відповідача про доходи за Вих. № 11/07 та довідки про суми заборгованості із заробітної плати 12/07 від 18.07.2022 року у зв`язку із звільненням позивача було нараховано до виплати:

1. 11 015,19 грн. - заробітна плата за лютий 2022 року.

2. 11 078,09 грн. - компенсація за невикористану відпустку.

А тому, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати - 22093,28 грн.

Крім того, як передбачено частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно довідки про доходи № 11/07 від 18.07.2022 року, середньомісячна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи склала 14049,39 грн., а отже середньоденна заробітна плата складає 360,24 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 138 робочих дні, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 49 713,12 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Від представника відповідачадо суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та просив розгляд справи проводити без участі представників позивача.

Свої заперечення щодо задоволення позову представника відповідача мотивував тим, що 08 листопада 2019 року позивача відповідно до наказу № 23 від 07 листопада 2019 року було прийнято на роботу до ПВКФ «ВРЕМЯ» на посаду машиніста тепловозу.

ПВКФ «ВРЕМЯ», хоча і зареєстровано в м. Запоріжжя, але господарську діяльність фактично здійснювало в м. Маріуполь на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА».

01 січня 2022 року між ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (Замовник) та ПВКФ «ВРЕМЯ» (Виконавець) було укладено Договір № 97.

Відповідно до Договору № 97 від 01 січня 2022 року, ПВКФ «ВРЕМЯ» надавало ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» послуги по здійсненню в цілодобовому режимі потягової та маневрової роботи, а також виконання інших маневрових операцій за завданням Замовника тепловозами серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь).

В межах даного договору із ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» позивач виконував свої трудові обв`язки машиніста тепловоза на території комбінату у м. Маріуполь (наказ про направлення у відрядження №6 від 31 січня 2022 року).

З отриманих коштів за виконані роботи за Договором № 97 від 01 січня 2022 року ПВКФ «ВРЕМЯ» сплачувало заробітну плату своїм працівникам, в тому числі і позивачу.

З самого початку збройної агресії Російської Федерації проти України відбувалися обстріли та бої за м. Маріуполь

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75, місто Маріуполь віднесено до територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації.

Проведення активних бойових дій що відбувалися за місцезнаходженням ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (на територій міста Маріуполь), внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позбавило можливості ПВКФ «ВРЕМЯ» надавати послуги за договором № 97 від 01 січня 2022 року, а отже повністю зупинило господарську діяльність підприємства.

При цьому, позивачу, як безпосередньому учаснику подій, добре відомо, що тепловози підприємства серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць залишилися на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь) та ПВКФ «ВРЕМЯ» не має до них жодного доступу. Через відсутність доступу до основних фондів підприємства ПВКФ «ВРЕМЯ» не має можливості відновити та вести свою господарську діяльність на території вільної України.

В зв`язку із початком збройної агресії Російської Федерації проти України та бойовими діями у м. Маріуполь ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» не розрахувалося із ПВКФ «ВРЕМЯ» за виконані у лютому 2022 році роботи в сумі 4 132 899,00 грн. (чотири мільйони сто тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.).

Вказаних грошових коштів вистачить підприємству не тільки для погашення заборгованості перед Позивачем, але й перед усім трудовим колективом.

На час розгляду даної справи, Господарським судом Запорізької області розглядається справа № 908/1703/22 про стягнення даної заборгованості в судовому порядку (нажаль досудовий порядок врегулювання спору щодо заборгованості протягом травня-вересня 2022 року не дав жодного позитивного результату).

Таким чином, питання щодо погашення заборгованості із заробітної плати перед трудовим колективом (в тому числі і перед Позивачем) може бути закрите у найближчий час і без вирішення цього питання судом в даній справі.

В своїй позовній заяві позивач посилається, зокрема, на ст.116 КЗпП України, в якій зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

На підставі цього позивач вважає, що розрахунок з ним ПВКФ «ВРЕМЯ» повинно було провести в день звільнення, а саме 13 квітня 2022 року.

ПВКФ «ВРЕМЯ» не згодне з такою правовою позицією Позивача.

По перше, як вірно зазначив сам позивач у позові, в ст.116 КЗпП України зазначено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивач не працював 13 квітня 2022 року, оскільки трудовий договір із ним було призупинено відповідно до наказу №5/к-17 від 25 березня 2022 року на підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Додатковим підтвердженням відсутності Позивача на роботі 13 квітня 2022 року є його заява про звільнення, де він просить «В связи з воєнним положеніем в Україні прошу вас прислати трудову книжку за адресою: АДРЕСА_1 ).»

Тобто, на момент звільнення позивач перебував не у м. Запоріжжя та не отримав особисто трудову книжку, а перебував у смт Петрово Кіровоградської області куди і просив направити йому трудову книжку.

Таким чином, розрахунок із позивачем, який не працював у день звільнення, відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, повинен відбуватися не в день звільнення, а не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

ОСОБА_1 з вимогою про проведення розрахунку до ПВКФ «ВРЕМЯ» не звертався.

Таким чином, у Відповідача не настав строк, передбачений ст.116 КЗпП України, для проведення розрахунків із працівником, який не працював у день звільнення.

За таких обставин взагалі не може йти мова про будь-яку затримку виплати Позивачу сум, що належать йому при звільненні та нарахування середнього заробітку за весь час затримки.

Крім того, звільнення ОСОБА_1 відбувалося вже після набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до п.2 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

В Україні згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території країни в зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан, який діє і по цей час.

Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 норми КЗпП України застосовувалися з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

ПВКФ «ВРЕМЯ» не заперечує про наявність заборгованості перед позивачем із виплати заробітної плати в розмірі 22093,28 грн., але вважає, що до строку виплати цієї суми повинні бути застосовані положення частини 4 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства, буде здійснено після відновлення діяльності підприємства, по результатам розгляду справи №908/1703/22.

Також про неможливість виплати вказаних сум позивачу саме 13 квітня 2022 року свідчать банківські виписки ПВКФ «ВРЕМЯ» за період з 01 лютого 2022 року по 30 вересня 2022 року, згідно яких на рахунку у підприємства відсутні власні кошти і існує заборгованість перед банком (за овердрафтом) у розмірі 523276,30 грн.

Таким чином, станом на 13 квітня 2022 року підприємство не тільки не мало власних коштів на виплату грошових коштів при звільненні позивача, але і було винне банку значну суму.

Як вже зазначалося раніше, данні обставини виникли виключно через збройну агресію Російської Федерації проти України та, як наслідок, не розрахунків ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» перед ПВКФ «ВРЕМЯ» по Договору №97 від 01 січня 2022 року, оскільки до початку війни підприємство жодного разу не затримувало заробітну плату перед Позивачем ні на один день.

Не виплата заробітної плати позивачу відбулася виключно після початку збройної агресії Російської Федерації проти України (07 березня 2022 року по заробітній платі за другу половину лютого та 13 квітня 2022 року під час звільнення).

Таким чином, вважаємо, що розрахунок з виплати заробітної плати позивачу повинен бути проведено не 13 квітня 2022 року (як вважає позивач), а з урахуванням приписів ч.4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - вже після відновлення діяльності ПВКФ «ВРЕМЯ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 29 постанови від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 зробила висновок, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) .

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Торгово-промислова палата України своїм листом №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року (https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf) на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення ці обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

За таких обставин з ПВКФ «ВРЕМЯ», також і на підставі ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не можуть бути стягнуті суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 49713,12 грн.

Також позивач в своєму позові із посиланням на ст.117 КЗпП України зазначає, що середній заробіток за затримку виплати заробітної плати може бути виплачений не більше, ніж за шість місяців (в даному випадку з 13 квітня 2022 року по 13 жовтня 2022 року). При цьому в самому позові розрахунок середнього заробітку робить на дату звернення до суду - по 28 жовтня 2022 року.

Окрім того, в період з 13 квітня 2022 року по 13 жовтня 2022 року мається 132 робочих дні, а не 138 як зазначає позивач.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 08 листопада 2019 року позивача відповідно до наказу № 23 від 07 листопада 2019 року було прийнято на роботу до ПВКФ «ВРЕМЯ» на посаду машиніста тепловозу.

01 січня 2022 року між ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (Замовник) та ПВКФ «ВРЕМЯ» (Виконавець) було укладено Договір № 97.

Відповідно до Договору № 97 від 01 січня 2022 року, ПВКФ «ВРЕМЯ» надавало ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» послуги по здійсненню в цілодобовому режимі потягової та маневрової роботи, а також виконання інших маневрових операцій за завданням Замовника тепловозами серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь).

В межах даного договору із ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» позивач виконував свої трудові обв`язки машиніста тепловоза на території комбінату у м. Маріуполь (наказ про направлення у відрядження №6 від 31 січня 2022 року).

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території країни в зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан.

Трудовий договір із позивачем було призупинено відповідно до наказу відповідача №5/к-17 від 25 березня 2022 року на підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

13 квітня 2022 року відповідно до наказу відповідача за № 9/К позивач був звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 22093,28 (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп.).

Так, згідно довідки Відповідача про доходи за Вих. № 11/07 та довідки про суми заборгованості із заробітної плати 12/07 від 18.07.2022 року у зв`язку із звільненням позивача було нараховано до виплати:

1. 11 015,19 грн. - заробітна плата за лютий 2022 року.

2. 11 078,09 грн. - компенсація за невикористану відпустку.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум ,що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював,то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за лютий 2022 року у розмірі 11015,19 грн. та компенсацію за дні невикористаної відпустки у сумі 11078,09 грн.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Вирішуючи вимоги позову у цій частині суд враховує норми частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно з якими, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Представник відповідача скористався своїм правом подати до суду відзив на позовну заяву та вказав на обставини, які спричинили порушення відповідачем обов`язків роботодавця.

Так, відповідно до Договору № 97 від 01 січня 2022 року, ПВКФ «ВРЕМЯ» надавало ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» послуги по здійсненню в цілодобовому режимі потягової та маневрової роботи, а також виконання інших маневрових операцій за завданням Замовника тепловозами серії ТЕМ (та модифікації) та ТГМ-6 в кількості 5 одиниць на території ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (м. Маріуполь).

В межах даного договору із ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» позивач виконував свої трудові обв`язки машиніста тепловоза на території комбінату у м. Маріуполь (наказ про направлення у відрядження №6 від 31 січня 2022 року).

З самого початку збройної агресії Російської Федерації проти України відбувалися обстріли та бої за м. Маріуполь

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75, місто Маріуполь віднесено до територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації.

Проведення активних бойових дій що відбувалися за місцезнаходженням ПрАТ «ММК ІМ. ІЛЛІЧА» (на територій міста Маріуполь), внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позбавило можливості ПВКФ «ВРЕМЯ» надавати послуги за договором № 97 від 01 січня 2022 року, а отже повністю зупинило господарську діяльність підприємства.

Відповідно до п.2 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

В Україні згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території країни в зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан, який діє і по цей час.

Торгово-промислова палата України своїм листом №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року (https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf) на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення ці обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

За таких обставин, в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно відмовити через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Позивачі - у справах про стягнення заробітної плати відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору.

Зважаючи на викладене, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. за вимогу про стягнення заробітної плати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 81, 89, 213, 279, 215 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ», (69005, м. Запоріжжя, вул. Яценка, № 14а/37), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість по заробітній платі у розмірі 22093, 28 грн. (двадцять дві тисячі дев`яносто три гривні 28 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватної виробничо-комерційної фірми «ВРЕМЯ», (69005, м. Запоріжжя, вул. Яценка, № 14а/37), на користь держави судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 18 січня 2023 року.

Суддя С.І. Колесник