Номер провадження: 22-ц/813/2417/23
Справа № 495/8758/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Нечитайло А.Ю.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

26 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року в цивільній справі №1505/2703/2012.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2015 №44586719 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ..

Тому він, як власник вказаного житлового будинку, має право вільно, на власний розсуд, без будь-яких порушень з боку третіх осіб, користуватись та розпоряджатись своїм житловим будинком.

Однак, ОСОБА_3 тривалий час позбавлений можливості вільного розпорядження своїм майном, з огляду на те, що в ньому без будь-яких правових підстав проживають сторонні люди відповідачі по справі ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 ..

Обставини щодо самовільного заняття та проживання відповідачів у належному позивачу житловому будинку без його згоди та без будь-яких правових підстав підтверджуються матеріалами кримінального провадження №0000030, відомості про які внесені до ЄРДР 14.06.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Позивач також вказує, що будь-якої угоди з відповідачами щодо користування ними належним йому житловим будинком для їх проживання ніколи не укладав, згоди як власник майна також не надавав. Вказані обставини свідчать про те, що на сьогоднішній день, в порушення норм цивільного законодавства України щодо права власності, відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачу на праві власності житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на вищевикладені обставини він і звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та просить суд виселити відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують, що право власності позивача набуто у незаконний спосіб, адже в момент ухвалення відповідного рішення, за яким було визнано право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3 , спадкової трансмісії не існувало, оскільки його батько, як спадкоємець до майна померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 успадкував незакінчене будівництво житлового будинку АДРЕСА_3 .

Надалі, будучи власником об`єкту незавершеного будівництва, ОСОБА_6 , ввів в експлуатацію домобудову АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домобудови від 03.02.2004.

Також згідно висновку від 05.02.2004 за №3/18 Управлінням містобудування та архітектури узгоджено визнання права власності за ОСОБА_6 на самовільні прибудові, які за рішенням суду зареєстровані на його ім`я.

Крім того, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2004, визнано право власності на самовільно збудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі вказують, що одразу після успадкування незакінченого будівництва житлового будинку АДРЕСА_3 , спадкоємець першої черги ОСОБА_6 батько позивача, як законний власник отримав від ОСОБА_1 кошти за вказане майно в сумі 3 500 доларів США, про що були сторонами підписані розписки від 19.09.2003, 02.02.2004, та від 06.11.2003.

За умовами вказаних розписок, ОСОБА_6 надав згоду на проведення ОСОБА_1 ремонтних робіт та згоду на вселення до будинку.

Крім того, отримавши кошти в повному обсязі, зобов`язався, після приведення у відповідність всіх правовстановлюючих документів на житловий будинок та після введення його в експлуатацію, нотаріально посвідчити угоду купівлі-продажу.

Однак, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 помер, відповідачі стверджують, що не встигли нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу незакінченого будівництва житлового будинку.

Вважають, що в 2012 році визнано право власності в той час як воно було зареєстровано та успадковане після померлих за позивачем ОСОБА_3 . Білгород-Дністровським міськрайонним судом без належної перевірки доказів, внаслідок чого ухвалено незаконне рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, вважають позов ОСОБА_3 безпідставним та надуманим.

У відповіді на відзив представник позивача наполягав, що ствердження відповідачів щодо «сумнівності права власності» є безпідставними, адже рішення суду яким визнано за позивачем право власності на спірний житловий будинок, набрало законної сили, в порядку перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку чи за нововиявленими обставинами чи виключними обставинами не переглядалось та не скасовувалось.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового будинку задоволено.

Суд усунув перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

21 лютого 2023 року від представника ОСОБА_3 адвоката Васильєва П.О. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, вказано, що апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3 не визнає, оскаржуване рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

20 лютого 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням на лікарняному.

Однак, розглянувши вищезазначену заяву, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Крім того, відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому едобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які ініціатори перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язані цікавитись відомим їм провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Апеляційний суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з грудня 2021 року, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали достатньо часу, в разі необхідності, надати суду додаткові докази, клопотання, пояснення, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року у справі №1505/2703/2012, позовну заяву Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_3 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на спадщину задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44586719 від 26.09.2015, житловий будинок, загальною площею 59,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в приватній власності ОСОБА_3 (а.с. 10-11).

В житловому будинку АДРЕСА_1 , проживають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що визнається усіма учасниками провадження.

Позивач вважає проживання відповідачів у його будинку самоправним та безпідставним, з огляду на що звертався до правоохоронних органів, зокрема до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області (а.с. 16-24).

Згідно довідки ст. ДОП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, майора поліції Биковського Д. вказано, що під час проведення перевірки було відвідано будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де опитано ОСОБА_1 , яка пояснила, що 19.09.2003 вона домовилась з ОСОБА_3 про придбання у нього вказаного будинку, про що були написані відповідні розписки, але згодом ОСОБА_7 помер, та оформити договір купівлі-продажу вони не змогли (а.с. 19).

Вказане також дублюється й у листі Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області №42/Ч-95 від 23.08.2019 (а.с. 20).

Згідно змісту договору від 02.02.2004, який наданий відповідачами, вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11 660 грн, які були доплачені до остаточної вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 . Також у договорі зазначається, що раніше 19.09.2003 ОСОБА_1 був відданий ОСОБА_3 задаток у розмірі 1 300 доларів США, що еквівалентно 6 890 грн.

Крім того, зазначено, що з цього моменту ОСОБА_3 мав передати житловий будинок у власність ОСОБА_1 та остання зобов`язалась після оформлення усіх правовстановлюючих документів посвідчити вказаний договір купівлі-продажу у нотаріуса (а.с. 104).

Матеріалами справи також встановлено, що постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року по справі №1505/2703/2012 залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року, оскільки оскаржуваним судовим рішення не було порушено прав ОСОБА_1 ..

В постанові від 15 вересня 2021 року Верховний Суд вказав: «Порушення своїх прав ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 02 лютого 2004 року ОСОБА_3 отримав від неї кошти за об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 97 %, про що ним було особисто написано розписки та надано дозвіл вселення її родини, проведення ремонтних робіт щодо завершення об`єкта будівництва. Вказувала, що після приведення всіх необхідних документів у відповідність ОСОБА_3 зобов`язався укласти з нею нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

Проте, договір купівлі-продажу було укладено у простій письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, укладений договір купівлі-продажу є нікчемним та не породжує будь-яких правових наслідків. Посилання заявника на те, що вони не встигли оформити посвідчений нотаріально договір купівлі-продажу, не можуть бути прийняті судом, оскільки ОСОБА_1 не була позбавлена права на підставі частини другої статті 220 ЦК України звернутися до суду й визнати договір купівлі-продажу дійсним.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_3 надав дозвіл на вселення її родини до будинку й, відповідно, наявність у них законних підстав для проживання судом відхиляються, оскільки з розписки від 06 листопада 2003 року вбачається, що ОСОБА_3 дав дозвіл на ремонт будинку, а у разі відмови від його продажу зобов`язався компенсувати вартість ремонту. Факт тривалого проживання її сім`ї у вказаному будинку не свідчить про перехід права власності на будинок.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю у спірному будинку не зареєстрована, має реєстрацію в іншому місці, а саме: АДРЕСА_4 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що рішенням місцевого суду не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_8 й, відповідно, закрив апеляційне провадження.» (а.с. 178-181, 204-208).

Отже, встановивши, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року у справі №1505/2703/2012, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , набрало законної сили та в порядку перегляду судових рішень (в апеляційному, касаційному порядку чи за нововиявленими обставинами чи виключними обставинами) не переглядалось та не скасовувалось, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку, що законність набуття права власності позивача на спірний житловий будинок повністю доведена, та жодним чином не спростована відповідачами, в той час як позивачем повністю спростовано наявність будь-яких правових підстав для проживання відповідачів у належному йому будинку.

Прийнявши до уваги, що такий спосіб захисту обраний позивачем як усунення перешкод у користуванні його будинком шляхом виселення переслідує легітимну мету, не свідчитиме про припинення права на житло, оскільки воно не виникло за відповідачами у встановленому законом порядку та є необхідним для захисту прав позивача, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість та доведеність позову ОСОБА_3 та необхідність його задоволення в повному обсязі.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд визнає не обґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на теперішній час триває досудове розслідування по кримінальній справі №0000480, за фактом скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 28, ст. 358 Кримінального кодексу України, та в даній справі встановлюється коло осіб, винних у підроблені документів, на підставі якого було ухвалено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року по справі №1505/2703/2012, яке стало підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 , з огляду на наступне.

Так, як вже було встановлено апеляційним судом рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року у справі №1505/2703/2012, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вступило в законно силу та є чинним на теперішній час.

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року по справі №1505/2703/2012, зроблено висновок, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року жодним чином не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_8 ..

Отже, ОСОБА_3 доведено законність набуття ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , та порушення кримінальної справи де встановлюється коло осіб, винних у підроблені документів, на підставі якого було ухвалено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року по справі №1505/2703/2012, жодним чином не може спростовувати даний факт.

Апеляційний суд звертає увагу, що обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, п. п. 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007 року, п. п. 88 - 89).

Тому, посилання відповідачів на те, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2012 року було ухвалено на підставі підроблених документів, та те, що за даним фактом триває досудове розслідування по кримінальній справі, в силу вимог ст. 62 Конституції України та практики Європейського суду з прав людини, є лише припущенням, та не може впливати на законність набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , поки інше не буде доведено у встановленому законом порядку обвинувальним вироком суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачами всупереч зазначених вимог закону, не доведено належними та допустимими доказами, що позивач ОСОБА_3 не законно набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі відносно того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно, наявного в матеріалах справи Акту про склад сімї, в спірному будинку постійно проживають також члени родини відповідачів, саме донька ОСОБА_9 та двоє дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які народились та постійно проживають в спірному будинку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом лише до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом їх виселення з житлового будинку, а тому проживання в спірному будинку будь якого іншого окрім відповідачів, до яких пред`явлений позов, не має правового значення в даній справі, та не є предметом дослідження в межах позовних вимог.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Твердження відповідачів на те, що ОСОБА_6 батько позивача, надав дозвіл на вселення їх родини до спірного будинку й, відповідно, наявність у них законних підстав для проживання апеляційним судом відхиляються, оскільки з розписки від 06 листопада 2003 року вбачається, що ОСОБА_3 дав дозвіл на ремонт будинку, а у разі відмови від його продажу зобов`язався компенсувати вартість ремонту. А сам по собі факт тривалого проживання сім`ї відповідачів у спірному будинку не свідчить про перехід права власності на будинок.

Апеляційним судом також відхиляються посилання на те, що іншого житла для проживання відповідачів та членів їх родини не має, оскільки в межах розгляду цивільної справи №1505/2703/2012, апеляційним судом встановлено та Верховним Судом підтверджено, що ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю у спірному будинку не зареєстрована, та має реєстрацію в іншому місці, а саме: АДРЕСА_4 (а.с. 39, 178-181, 204-208).

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідачів про розгляд справи на 22 листопада 2021 року, тим самим позбавив їх процесуального права щодо надання своєчасно доказів, клопотань та інше, слід зазначити наступне.

Згідно вимог ст. 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

З матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції неодноразово направляв судові повістки про виклик до суду на відому адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які вони неодноразово отримували (а.с. 87, 95,96, 147, 155).

В матеріалах справи також наявний відзив ОСОБА_2 та адвоката Єфименко Н.В. в інтересах ОСОБА_1 , в якому викладена чітка позиція відповідачів щодо даної справи (а.с. 98-118).

Крім того, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово подавали суду клопотання із процесуальних питань, в тому числі про відкладення розгляду справи, про ознайомлення із матеріалами справи, про витребування справи для дослідження, про зупинення провадження, про розгляд справи без участі, тобто відповідачі в повній мірі реалізували свої процесуальні права (а.с. 89, 97, 135, 141-143, 153-157, 190-191).

Вищевказане також свідчить, що відповідачам достовірно було відомо про наявність даної цивільної справи, учасниками якої вони є, що зобов`язує їх не ухилятись від отримання інформації про рух справи та цікавитись нею.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Крім того, ч. 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Так в матеріалах справи наявні оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, з яких вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сповіщенні про розгляд справи на 22 листопада 2021 року на 15.00 год. оголошенням про виклик (а.с. 213-214).

Отже, доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, що є необхідним та справедливим у демократичному суспільстві, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 06 березня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік