Провадження № 22-ц/812/127/23 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року м. Миколаїв Справа 489/6180/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника прокуратури Цвікілевич Н.В.,

представника Державної казначейської служби України Хмельницького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 22 вересня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до держави в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) та Головного управління Державної казначейської служби України (далі ГУ ДКС України), Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Доводи позову обґрунтовував тим, що 17 березня 2016 року Інгульським відділом поліції ГУНП в Миколаївській області до ЄРДР за № 0001442 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією частини 2 статті 186 КК України.

В ході кримінального провадження 18 травня 2016 року слідчий, на підставі ухвали слідчого судді від 12 травня 2016 року, провів обшук за місцем проживання його та батьків ( АДРЕСА_1 ), з метою відшукування викраденого золотого ланцюжка, де було знайдено коробку з канабісом та у садку біля будинку виявили 43 куща коноплі.

28 травня 2016 року за результатами обшуку були внесені відомості до ЄРДР за № 0002820 за частиною 1 статті 309 КК України та за № 0002819 за частиною 1 статті 310 КК України.

26 липня 2016 року винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування та 31 травня 2016 року слідчий повідомив йому про підозру за частиною 2 статті 309, частиною 1 статті 310 КК України. Запобіжний захід не обирався.

27 липня 2016 року слідчий вручив затверджений прокурором обвинувальний акт, який 15 серпня 2016 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва був повернутий прокурору для усунення недоліків.

02 вересня 2016 слідчий повторно вручив йому обвинувальний акт.

За клопотанням судді Ленінського районного суду м. Миколаєва кримінальне провадження апеляційним судом Миколаївської області було передане для розгляду до Жовтневого районного суду Миколаївської області, який ухвалою від 05 грудня 2016 року повернув обвинувальний акт прокурору.

Ухвала Жовтневого районного суду Миколаївської області була скасована ухвалою Апеляційного суд Миколаївської області від 10 січня 2017 року та 20 січня 2017 року кримінальне провадження надійшло до суду першої інстанції.

09 січня 2018 року вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області за висунутим обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 309, частиною 1 статті 310 КК України його було виправдано.

Виправдувальний вирок суду ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

12 листопада 2020 року постановою Верховного Суду ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Його було виправдано в зв`язку з недоведеністю його причетності у скоєнні кримінальних правопорушень, а тому його незаконно притягнуто як підозрюваного і як обвинуваченого у кримінальному провадженні. Незаконно підозрювали у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 309 та частиною 1 статі 310 КК України. Незаконно проводили обшук за місцем проживання його та батьків.

Станом на 11 жовтня 2016 року його дружина була вагітною, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син.

Перенесені страждання та хвилювання кожного разу, коли його викликали до відділу поліції, або до суду торкнулись не тільки його, а й членів його сім`ї.

Протягом 4 років та 8 місяців він перебував під слідством та судом, органи МВС та суд змушували його доводити свою невинуватість. За цей час йому були спричинені нестерпні душевні хвилювання, оскільки службові особи, які проводили розслідування, своїми неправомірними діями порушували його особисті права та свободи, пов`язані з тривалим, безпідставним розслідуванням та розглядом справи у суді.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводяться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Мінімальний розмір заробітної плати в Україні станом на 29 листопада 2021 року становить 6 000 грн.

Строк знаходження під слідством та обвинуваченням складає 56 місяців.

Щонайменший розмір моральної шкоди складає 6 000 грн х 56 =336 000 грн, але не менше цього розміру. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в подвійному розмірі мінімальної заробітної плати.

Справа розглядалась тривалий строк, особливо в апеляційному суді, що підтверджує нерозумні строки розгляду, а весь цей час ОСОБА_1 повинен був витрачати час та гроші на проїзд. Через підозру та обвинувачення у злочинах він не міг офіційно влаштуватися на роботу, через обвинувачення у вчиненні кримінальних злочинів. Від цього страждав не тільки він, а і його сім`я, дружина та син яких він повинен забезпечувати матеріально.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 з урахуванням уточнених вимог, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 672 000 грн моральної шкоди, шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 294 667 грн компенсації моральної шкоди

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд вважає, що унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 завдано моральну шкоди.

Початком строку перебування позивача під слідством є 18 травня 2016 року, оскільки саме цього дня на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2016 року у справі № 489/2336/16-к (провадження № 1-кс/489/384/16) було проведено обшук за місцем його проживання, де виявлено та вилучено насадження рослин коноплі у кількості 43 штуки, що стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР за № 0002820 за частиною 1 статті 309 КК України та № 0002819 за частиною 1 статті 310 КК України.

Щодо останнього дня перебування позивача під слідством і судом, таким днем є 27 лютого 2020 року (винесення ухвали Миколаївським апеляційним судом), тобто набрання вироком законної сили.

Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом з 18 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року, що становить 3 роки 9 місяців 10 днів, а тому справедливим, розумним, достатнім та співмірним із тривалістю та інтенсивністю перенесених душевних страждань буде компенсація моральної шкоди у розмірі 294 667 грн (6500 грн х 45міс.+(6500 грн /30 дн. х 10 дн.)), який відповідає розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», на момент розгляду справи судом.

Не погодившись з рішенням суду Державна казначейська служба України оскаржила його в частині задоволених позовних вимог, шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При зазначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі- Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 9 Постанови вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується у 2022 році прожитковий мінімум на особу в розрахунку на місяць у розмірі з січня 2 393 грн, з липня 2 508 грн, з грудня 2 589 грн.

Право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати починаючи з часу проведення обшуку до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто з 18 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року, що становить 3 роки 9 місяців 10 днів.

З врахуванням вищевикладеного, сума відшкодування позивачу повинна становити (45 міс х 2 508 грн) + (2 508 грн : 30 днів х 10 дн) = 112 860 грн + 836 грн + 113 696 грн.

Скаржник вважає, що розмір моральної шкоди є надуманим та визначений судом першої інстанції без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових витрат та обсягу моральних страждань.

На день слухання справи від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що із наявних у справ судових рішень по кримінальному провадженню № 489/3757/16-К встановлено, що ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду від 12 травня 2016 року було надано дозвіл на обшук домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з метою відшукання викраденого золотого ланцюжка. В задоволенні клопотання слідчого в частині надання дозволу на відшукання інших предметів, які можуть свідчити про злочинну діяльність, відмовлено.

Органами досудового розслідування ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що наприкінці березня 2016 року за місцем свого мешкання на території будинку місця проживання своїх батьків ( АДРЕСА_1 ), незаконно посіяв та вирощував 49 кущів коноплі, з метою подальшого виробництва та вживання наркотичного засобу-канабісу. 18 травня 2016 року під час обшуку за вищевказаною адресою було виявлено та вилучено насадження рослини коноплі у кількості 43 штуки.

Крім того, ОСОБА_1 у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, після незаконного посіву рослин роду коноплі, шляхом перетирання через металеве сито сухого листя рослин конопель, які він виростив, виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб-канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 500,4 г, який зберігав за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ) для особистого вживання без мети збуту.

За вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 січня 2018 року ОСОБА_1 виправдано за частиною 2 статті 309 та частиною першою статті 310 КК на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК, у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду - без змін.

Постановою Верховного суду від 12 листопада 2020 року ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина 7 статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з частинами 2, 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати визначено у розмірі 6 500 грн.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвалення судом виправдувального вироку. При визначенні розміру морального відшкодування, суд першої інстанції, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу, 3 роки 9 місяців 10 днів, під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 294 667 грн (6500 грн х 45міс.+(6500 грн /30 дн. х 10 дн.)), яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо обрахування розміру відшкодування моральної шкоди, спростовуються наступним.

Позивача за висунутим обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 309, частиною 1 статті 310 КК України, вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 січня 2018 року було виправдано, з таким вироком погодився й суд апеляційної інстанції. Внаслідок цієї події позивач набув цивільне право на відшкодування моральної шкоди, а тому виникла підстава для звернення до суду з позовом.

Скаржник посилається на те, що до спірних правовідносин повинен застосовуватися пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за яким мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Між тим, на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ не поширюється, оскільки прийняття вказаного акта спрямовано на вдосконалення законодавства щодо підвищення мінімальних розмірів оплати праці та страхових виплат, економного та раціонального використання державних коштів та приведення у відповідність до фінансових можливостей положень окремих законів України. Сферою правового регулювання Закону є правовідносини щодо оплати праці, соціального страхування, легалізації відносин у сфері зайнятості та оплати праці, пенсійного забезпечення на 2017 рік, виплати стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів, сплати єдиного внеску платниками єдиного податку, плати за надання адміністративних послуг, сплати судового збору та державного мита.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 500 грн, встановленого законом на момент розгляду справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про необхідність застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для розрахунку завданої позивачу моральної шкоди є необґрунтованими.

З аргументами апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди є надуманим та обрахований без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових витрат та обсягу моральних страждань колегія суддів не погоджується, оскільки ситуація, яка пов`язана з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, незаконного проведення обшуку за місцем проживання позивача та його батьків, та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян для ОСОБА_1 вирізняється значною глибиною та інтенсивністю психотравмуючого впливу на його особистість. Згідно зазначеної ситуації позивач пережив значні моральні страждання, що призвело до вираженого й стійкого стану соціальної та особистісної дезадаптації.

У свою чергу, суд першої інстанції, встановивши, що внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень позивач перебував під слідством та судом у період з 18 травня 2016 року по 27 лютого 2020 року, що становить 3 роки 9 місяців 10 днів, виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача.

Заперечення скаржника в апеляційній скарзі щодо стягнення заробітку внаслідок незаконних дій, не заслуговують на увагу, оскільки після уточнення позивачем своїх позовних вимог, такі вимоги позивачем не заявлялись.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.