печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-2721/24
Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Григоренко І.В.,
при секретарі: Андрієнко І.І.,
представника позивача: не з`явився,
відповідача: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму матеріального збитку у розмірі 315 640,00 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3 156,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 18.12.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позички легкового автомобіля, відповідно до умов якого позивач передав належний йому автомобіль Hyundai Sonata, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , а відповідач отримав у строкове користування вказаний автомобіль. Зазначає, що 17.05.2021 року у м. Києві по бульв. Дружби Народів, буд. 12 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного позивачу автомобіля Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, внаслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження. ДТП сталась з вини ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2022 року. Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 17.05.2021 року № 4413, складеного на замовлення позивача, розмір матеріального збитку, завданий власнику автомобіля Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 , становить 313 140,00 грн. Зважаючи на те, що положеннями п.п. 6.1.6. - 6.1.11. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, на користувача покладено обов`язок усувати наслідки аварій та пошкоджень автомобіля, які виникли під час експлуатації його користувачем або (на вимогу позичкодавця) відшкодувати позичкодавцеві у повному обсязі збитки, пов`язані з такими аваріями чи пошкодженнями, позивач вважає, що матеріальні збитки у розмірі 313 140,00 грн. зобов`язаний відшкодувати відповідач. Крім того, відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати на оплату вартості проведення оцінки завданого збитку у розмірі 2 500,00 грн., що разом становить 315 640,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. ст. 3, 15, 16, 22, 1166, 1167, 1187, 1192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач звернувся до суду з указаним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2022 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.
На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої відповідача.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.03.2023 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.03.2023 року визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою, та, у зв`язку із неявкою в судове засідання представника позивач та відповідача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 19.06.2023 року.
16.03.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва та 22.03.2023 року засобами поштового зв`язку від представника позивача - адвоката Січевлюка-Врублевського Т.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій останній зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити та проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Вказану заяву було передано головуючому судді 17.03.2023 року.
21.03.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Січевлюка-Врублевського Т.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій останній зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити та проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
В судове засідання 19.06.2023 року учасники справи не з`явились.
Представник позивача у заяві від 21.03.2023 року просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника.
Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить направлення останньому судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на зазначені в позовній заяві адресу, проте, конверт повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Як визначено у ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Отже, оскільки судова повістка була направлена відповідачу на зазначену в позовній заяві адресу місця реєстрації останнього, проте, конверт повернувся із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», а відповідач про зміну адреси суд не повідомляв, то суд вважає, що судова повістка відповідачу вручена.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як визначено у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив відповідач не подав, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у заяві від 21.03.2023 року.
Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Суд встановив, що ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль Hyundai Sonata, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 35).
18.12.2020 року між ОСОБА_1 (далі - Позичкодавець) та ОСОБА_2 (далі - Користувач) укладено договір позички легкового автомобіля (далі - Договір позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених ст. ст. 827 - 836 ЦК України та цим Договором, Позичкодавець зобов`язується передати за плату Користувачу у строкове платне користування, а Користувач зобов`язується прийняти у строкове платне користування легковий автомобіль, що визначений у цьому Договорі та зобов`язується сплачувати Позичкодавцю плату за позичку (а. с. 63 - 67).
Відповідно до п.п. 1.2.1. - 1.2.5. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, відомості про автомобіль, що є предметом позички: Hyundai Sonata, 2015 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 .
Як визначено у п.п. 3.1., 3.2. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, в день підписання цього Договору Позичкодавець зобов`язується передати, а Користувач зобов`язується прийняти автомобіль. Передача автомобіля в позичку підтверджується шляхом підписання Сторонами відповідного акту приймання-передачі. День підписання цього акту є днем фактичної передачі в позичку автомобіля.
Згідно п.п. 3.7. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, фактичний технічний стан переданого по акту приймання-передачі автомобіля, а також виявлені в процесі приймання-передачі дефекти й недоліки вказуються Сторонами у відповідному акті, що є підставою для проведення взаєморозрахунків між Сторонами Договору.
Як визначено у п.п. 6.1.5. - 6.1.7. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, Користувач зобов`язується: негайно (не пізніше двох календарних днів з моменту настання відповідної події) повідомляти Позичкодавця про втрату, знищення чи пошкодження автомобіля; усувати наслідки аварій та пошкоджень автомобіля, які виникли під час експлуатації його Користувачем або (на вимогу Позичкодавця) відшкодовувати Позичкодавцю збитки, завдані внаслідок цього; у разі втрати чи знищення автомобіля повністю відшкодувати Позичкодавцю збитки, завдані внаслідок цього.
Відповідно до п.п. 7.1., 7.2., 7.6. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, у випадку порушення Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України. Порушенням умов Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору. У разі якщо протягом дії цього Договору відбудеться знищення, пошкодження чи інше погіршення стану автомобіля (яке виходить за межі нормального фізичного зносу автомобіля), Користувач зобов`язаний повністю відшкодовувати Позичкодавцю збитки, завдані внаслідок цього.
Згідно п.п. 9.1.1. - 9.1.3. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, цей Договір підписується Сторонами та не підлягає нотаріальному посвідченню. Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Строк дії цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений п.п. 9.1.2. цього Договору та закінчується 31.12.2021 року за умови, що всі невиконанні зобов`язання, включаючи ті, що стосуються сплати оплати позички та інших передбачених в Договорі платежів, лишатимуться дійсними до моменту їх належного виконання.
Згідно акту приймання-передачі автомобіля в прокат (Додаток № 1 до Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року) від 18.12.2020 року, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 автомобіль Hyundai Sonata, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . При цьому у вказаному акті Сторонами були зафіксовані наявні на момент передачі автомобіля пошкодження (а. с. 68).
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Як визначено у ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.
При цьому відповідно до ч. 4 ст. 828 ЦК України, договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Як визначено у ч. 1 ст. 220 Кодексу визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При цьому, положеннями ч. 2 ст. 220 Кодексу передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Разом з тим, відповідно до п.п. 9.1.1. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, цей Договір підписується Сторонами та не підлягає нотаріальному посвідченню.
Ураховуючи наведене та те, що в договорі сторонами було визначено всі істотні умови і сторони передбачили в договорі, що вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню, даний договір береться судом до уваги. При цьому судом враховано, що відповідачем не заявлено жодних заперечень щодо дійсності такого договору.
Частиною 3 ст. 827 ЦК України визначено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу - «Найм (Оренда)».
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 779 ЦК України, наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
Згідно ч. 3 ст. 760 ЦК України, особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Положеннями ч. 1 ст. 803 ЦК України визначено, що наймач зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою або пошкодженням транспортного засобу, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини.
Крім того, у п.п. 6.1.5. - 6.1.7. Договору позички легкового автомобіля від 18.12.2020 року, Сторони визначили, що Користувач зобов`язується: негайно (не пізніше двох календарних днів з моменту настання відповідної події) повідомляти Позичкодавця про втрату, знищення чи пошкодження автомобіля; усувати наслідки аварій та пошкоджень автомобіля, які виникли під час експлуатації його Користувачем або (на вимогу Позичкодавця) відшкодовувати Позичкодавцю збитки, завдані внаслідок цього; у разі втрати чи знищення автомобіля повністю відшкодувати Позичкодавцю збитки, завдані внаслідок цього.
17.05.2021 року о 15 год. 00 хв. у м. Києві по бульв. Дружби Народів, буд. 12 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , порушив п. 2.3.«б», п. 10.1., п. 10.4., п. 34.1.2 Правил дорожнього руху України, а саме під час руху не стежив за зміною дорожньої обстановки, при зміні напрямку руху не переконався в безпеці, при повороті праворуч не зайняв своєчасно відповідне крайнє положення на проїжджій частині, перетнув широку суцільну лінію дорожньої розмітки, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Тойота», державний номер НОМЕР_4 , та здійсним наїзд на транспортний засіб «Фольксваген», державний номер НОМЕР_5 , в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) автомобілі отримали механічні пошкодження, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 329162 від 28.09.2021 року (а. с. 79).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчинені ДТП є встановленою та не підлягає доведенню.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені законодавцем у ст. 1166 ЦК України, згідно ч.ч. 1, 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року роз`яснено, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до п.п. 2, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, шкода майну позивача була завдана внаслідок ДТП, що мала місце 17.05.2021 року з вини ОСОБА_2 , який керував автомобілем Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 .
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів врегульовані Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
Статтею 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 було затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (надалі - Методика № 142), яка встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.
Згідно п. 1.4. Методики, вона застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.
Так, відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 17.05.2021 року № 4413, складеного суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 , кваліфікація якого підтверджена свідоцтвом про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 2316 від 28.08.2002 року, сертифікатом № 462/18 суб`єкта оціночної діяльності від 30.05.2018 року, розмір матеріального збитку, завданий власнику автомобіля Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 , становить 313 140,00 грн. (а. с. 17 - 62).
Як визначено у ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження того, що ДТП, внаслідок якої автомобіль Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_1 , сталася не з вини відповідача відповідач не надав, так само як і не надав доказів, які б спростовували розмір заподіяної шкоди.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальних збитків у розмірі 313 140,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Так, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 3 156,40 грн., що підтверджується квитанцією № 2401-5289-3146-5154 від 20.07.2022 року. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат.
Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 156,40 грн. у відшкодування судових витрат.
Крім того, позивач просить стягнути із відповідача судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи, що позивачем не надано доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок правових витрат, оплату позивачем послуг з надання професійної правової допомоги, то в цій частині судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування судових витрат витрати, пов`язані із оплатою звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 17.05.2021 року № 4413 у розмірі 2 500,00 грн., відповідно до квитанції № 4413 від 27.07.2021 року (а. с. 14).
Оскільки для розгляду справи необхідно було визначити, в тому числі, і розмір завданого матеріального збитку, що є предметом позову, для чого і було замовлено звіт, то суд вважає такі судові витрати обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 22, 220, 760, 779, 798, 803, 827, 828, 833, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 280-283, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 313 140 (триста тринадцять тисяч сто сорок) грн. 00 коп. у відшкодування матеріальних збитків.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 156 (три тисячі сто п`ятдесят шість) грн. 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. у відшкодування витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .
Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 30.06.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко