Провадження № 2/369/2190/23
РІШЕННЯ

Іменем України

06.03.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Янченко А.В., секретарі Безкоровайній М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та неустойки у вигляді штрафу,-

ВСТАНОВИВ:

03.11.2022 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява, у якій позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 25 000 доларів США та неустойки у вигляді штрафу у розмірі 25 000 доларів США, всього суму у розмірі 50 000 доларів США, що станом на 03.11.2022 року, згідно з офіційним курсом гривні щодо долара США за курсом НБУ становить 1 828 430 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 02.09.2022 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на підставі розписки. Відповідач отримала в позику грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США строком на один календарний місяць. Вищезазначені грошові кошти відповідач зобов`язувалась повернути позивачу у строк до 02.10.2022 за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 . У разі неповернення позивачу грошових коштів у строк, відповідач зобов`язувалась сплатити борг у розмірі 25 000 доларів США та неустойки у вигляді штрафу у розмірі 25 000 доларів США, всього суму у розмірі 50 000 доларів США.

У зазначений строк відповідач не повернула позивачу суму основного боргу і не сплатила неустойку.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.11.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

23.12.2022 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подано заяву про визнання позовних вимог, згідно якої остання визнала позовні вимоги у повному обсязі.

16.02.2023 року відповідачем ОСОБА_2 до суду надано відзив на позовну заяву, у якій остання зазначили, що з причини відсутності на даний час грошових коштів, повернути борг позивачу не має можливості. Крім того, позовні вимоги позивача на підставі розписки від 02.09.2022 визнає в повному обсязі, просить суд розглядати справу за її відсутністю.

27.02.2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, згідно якої останній просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

06.03.2023 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав повністю.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, враховуючи визнання відповідачем позову, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.09.2022 між сторонами було укладено договір позики на підставі розписки. Відповідач отримала від позивача в позику грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США строком на один календарний місяць.

Грошові кошти відповідач зобов`язувалась повернути позивачу у строк до 02.10.2022 за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 . У разі неповернення позивачу грошових коштів у строк, відповідач зобов`язувалась сплатити борг у розмірі 25 000 доларів США та неустойки у вигляді штрафу у розмірі 25 000 доларів США, всього суму у розмірі 50 000 доларів США.

У зазначений строк відповідач не повернула позивачу суму основного боргу і не сплатила неустойку.

Договір позики від 02.09.2022 містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату їх складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. За приписами ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ч. 2 ст. 549 ЦК України Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом (ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 02.09.2022 на підставі розписки. Відповідач отримала від позивача в позику грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США строком на один календарний місяць. Грошові кошти відповідач зобов`язувалась повернути позивачу у строк до 02.10.2022 за адресою реєстрації його місця проживання. У разі неповернення позивачу грошових коштів у строк, відповідач зобов`язувалась сплатити борг у розмірі 25 000 доларів США та неустойки у вигляді штрафу у розмірі 25 000 доларів США, всього суму у розмірі 50 000 доларів США.

Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргових документів у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 02.09.2022, укладеного на підставі розписки.

Як установлено судом, пунктом 3 розписки від 02.09.2022 передбачено, що у разі неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 25 000 (двадцять п`ять) тисяч доларів США в строк до 02.10.2022 зобов`язуюсь сплатити на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 25 000 (двадцять п`ять) тисяч доларів США та неустойки у вигляді штрафу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять) тисяч доларів США, а загалом (всього) суму у розмірі 50 000 (п`ятдесят) тисяч доларів США.

За загальним правилом період, за який нараховується неустойка за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Отже, у даній справі підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 основна сума боргу та неустойка (штраф) по договору позики від 02.09.2022, укладеного на підставі розписки, у розмірі 50 000 (п`ятдесят) доларів США.

Предметом договору позики у справі, що розглядається є іноземна валюта.

Законним платіжним засобом на території України є гривня (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За правилами ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Ця вимога закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК України і ст. 533 ЦК України, сторонам надано право визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов`язань.

Разом з тим, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Аналогічні висновки щодо валюти виконання зобов`язання викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 -79 цс14.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих позивачем у підтвердження позовних вимог переконують суд, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договорів позики не виконала, не повернула позивачу ОСОБА_1 грошовий борг, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики в судовому порядку.

Станом на 03.11.2022 згідно з даними Національного банку України офіційний курс гривні по відношенню до 1 долара США становить 36, 5686.

Відтак, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у гривневому еквіваленті за договором позики від 02.09.2022, укладеного на підставі розписки, 25 000 доларів США боргу та 25 000 доларів США неустойки, всього у розмірі 50 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.11.2022 становить 1 828 430 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За вказаних обставин підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 202,50 грн та 6 202,50 грн підлягає повернення позивачу з державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 142, 200, 206, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та неустойки у вигляді штрафу - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у гривневому еквіваленті за договором позики від 02.09.2022, укладеного на підставі розписки, 25 000 доларів США боргу та 25 000 доларів США неустойки, всього у розмірі 50 000 доларів США, що станом на 03.11.2022 за курсом НБУ становить 1 828 430 (один мільйон вісімсот двадцять вісім тисяч чотириста тридцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 6 202 (шість тисяч двісті дві) гривні 05 копійок судового збору сплаченого за подання позову.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 6 202 (шість тисяч двісті дві) гривні 05 копійок судового збору сплаченого за подання позову сплаченого за подання позову.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 06.03.2023 року.

Суддя А.В. Янченко