КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року

м. Київ

справа №381/2658/22

провадження №22-ц/824/3249/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни

на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у складі судді Осаулової Н.А.

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Балагурак В.В. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі6 812,18 грн за кредитним договором б/н від 02 липня 2015 року, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування вимог зазначила, що 02 липня 2015 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № б/н.

Позичальнику було відкрито кредитний рахунок, видано кредитну картку, встановлено кредитний ліміт, який у подальшому збільшувався до 7 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник помер.

Відповідач ОСОБА_1 постійно проживала зі спадкодавцем на день його смерті, а тому на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вважалась такою, що прийняла спадщину, оскільки заяв ОСОБА_1 про відмову від неї не надходило.

У зв`язку з порушенням позичальником умов договору, станом на дату його смерті борг становив 6 812,18 грн, що складався із заборгованості за тілом кредиту, який слід стягнути із спадкоємця позичальника.

На підставі викладеного, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 20 грудня 2022 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н.В. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що стороною позивача було надано достатні, належні та допустимі докази того, що 26 серпня 2021 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

На думку апелянта претензію кредитора направлено в межах встановленого законом строку.

Зазначає що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника.

Вказує, що в ході судового розгляду справи не було встановлено факту наявності інших спадкоємців позичальника.

Повідомляє, що відповідачі до суду не з'являлись, заперечень на позов не надавали, не надавали доказів того, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, а також що квартира, в якій мешкав спадкодавець, йому не належить. Вважає, що на відповідачах лежить обов'язок щодо відшкодування боргу спадкодавця у повному обсязі.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи неможливо дослідити розмір спадкової маси та прийняття у спадщину відповідачем будь-якого майна, у зв`язку з чим уважав за неможливе покладання обов`язку відповідальності за кредитними зобов`язаннями на потенційного спадкоємця, який не прийняв у спадщину жодного майна, адже вказане зумовить порушення майнових прав та інтересів такої особи та призведене до дисбалансу спадкових правовідносин лише на користь правомірних очікувань кредитора, що є неприпустимим.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що 02 липня 2015 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

При підписанні заяви від 02 липня 2015 року позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання батьківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 було видано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 з терміном дії до 02/19 (дата відкриття 17 лютого 2015 року), НОМЕР_2 з терміном дії до 05/20 (дата відкриття 18 липня 2016 року), НОМЕР_3 з терміном дії до 03/24 (дата відкриття 25 червня 2020 року).

З довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 , вбачається, що по картковому рахунку № НОМЕР_1 кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: 05 грудня 2015 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 000 грн, 21 серпня 2017 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн, 25 червня 2020 року кредитний ліміт збільшено до 2 000 грн, 28 серпня 2020 року кредитний ліміт збільшено до 7 000 грн, 19 травня 2021 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

У той же час, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 114).

При зверненні до суду з даним позовом банк вказував, що станом на дату його смерті, борг позичальника становить 6 812,18 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту, яку слід стягнути за рахунок спадкоємця - відповідача по даній справі.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.

При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані картки, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також виписку по рахункам та розрахунок заборгованості.

В анкеті-заяві зазначено лише персональні дані боржника, адреса його проживання. Проте відсутні дані, що свідчили би про видачу кредитної картки та строк її дії. При цьому в анкеті-заяві приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку відсутні відомості щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Також не зазначена процентна ставка та не вказано тип банківської картки, яку отримав відповідач.

З витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» достеменно визначити, який саме тариф передбачений для карти відповідача та, відповідно, на яких умовах укладався кредитний договір, оскільки в наданому витязі наведено 4 різновиди тарифів.

Також позивачем не надано до суду доказів ознайомлення ОСОБА_2 з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами використання, а також основними умовами обслуговування і кредитування, що містяться у рекламному буклеті, що в сукупності із анкетою-заявою, свідчило би про укладений у належній формі договір про надання банківських послуг.

Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, відповідач, підписуючи анкету-заяву, ознайомилася і погодилася з ними, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, пені та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Підпис відповідача про ознайомлення на Витязі з Умов та Правил надання банківських послуг відсутній, як і на Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Разом з тим, на підтвердження отримання та користування кредитними коштами банком надано відомості щодо використання кредитних коштів, а саме виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 .

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по рахунку є належним доказом на підтвердження факту отримання та користування кредитними коштами ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами отримання та користування ОСОБА_2 кредитними коштами, колегія вважає, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (статті 608, 609, 1219 ЦК України). Зобов`язання припиняється і тоді, коли правовідношення допускає правонаступництво, боржник був замінений правонаступником, але до останнього кредитор не заявив вимогу у визначений законом строк (див., наприклад, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 598 і частини четвертої статті 1281 ЦК України, сформульований у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (пункти 59-62), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 69.5), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 39)).

Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 Цивільного кодексу України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19)).

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

За правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1281 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (провадження № 14-48гс20) зазначила, що звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема, із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження потрібно розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України (пункт 117).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частини перша та третя статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини третьої статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

За змістом статті 1218, частини третьої статті 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

При цьому, при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі № 640/6274/16-ц).

Як убачається з матеріалів спадкової справи, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого ОСОБА_3 звернулись 17 вересня 2021 року дружина померлого ОСОБА_4 та мати померлого ОСОБА_5 .

На день смерті ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про зареєстрованих осіб в указаному приміщенні за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову від спадщини матеріали спадкової справи не містять.

01 вересня 2021 року Фастівською міською державною нотаріальною конторою отримано претензію кредитора від 02 серпня 2021 року в порядку статті 1281 ЦК України до спадкоємців померлого ОСОБА_2 , тобто у встановлений законом строк (а.с. 145).

Разом з тим, як убачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 не подавала заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 .

Також наявні у справі документи не свідчать про прийняття відповідачем спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

На підтвердження вказаної обставини у справі міститься лише витяг про зареєстрованих осіб у квартирі, в якій проживав спадкодавець на день його смерті, що не є беззаперечним доказом прийняття спадщини, оскільки відомості про те, що ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_2 постійно проживала з ним, відсутні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з наявних документів спадкової справи неможливо достеменно встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину після померлого ОСОБА_2 , оскільки надані матеріали спадкової справи не містять ані заяв про прийняття спадини, ані даних про те, що особи, які були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, постійно проживали з ним на день відкриття спадщини, ані виданих нотаріусом свідоцтв про право на спадщину.

Окрім того, з копії спадкової справи не вбачається наявність будь-якого спадкового майна після померлого ОСОБА_2 , відсутні також будь-які правовстановлюючі документи, які б підтверджували факт права власності спадкодавця на якесь майно.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, доказів того, що спадкоємці набули право на конкретну спадщину, а також доказів того, що вартість одержаного у спадщину майна є співмірною із розміром заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачів, суду надано не було, не зазначено джерел їх здобуття та судом першої інстанції здобуто під час розгляду також не було.

До того ж місцевим судом вірно звернуто увагу на існування потенційного спадкоємця І черги до майна померлого, а саме доньки ОСОБА_3 , на користь якої відмовились від прийняття спадщини інші спадкоємці. Проте, заяв про прийняття нею спадщини матеріали справи не містять, до неї вимоги позивачем не заявлялись.

Отже, є неправомірним пред`явлення вимог кредитора до спадкоємців боржника за вибором кредитора, адже у системному аналізі норм чинного законодавства, що врегульовують питання стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, чітко визначено, що кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що з матеріалів справи неможливо дослідити розмір спадкової маси та прийняття у спадщину відповідачем будь-якого майна, у свою чергу позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, не зазначено, яке саме майно одержано відповідачем у спадщину, не вказано вартість цього майна, що позбавляє суд можливості визначити обсяг відповідальності відповідача перед позивачем, враховуючи ту обставину, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідачів щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення та ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик