Справа № 570/4549/22
провадження № 6/570/12/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Кушнір Н.В.

з участю секретаря судового засідання Новоселецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.С.Петлюри, 10) заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

у с т а н о в и в:

покликаючись на те, що зобов`язання про стягнення аліментів на утримання їх трьох неповнолітніх дітей на користь ОСОБА_2 виконується ним в повному обсязі, а кошти, стягнуті у майбутньому Рівненським районним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) будуть безпідставно одержаними за виконавчими документами, заявник у поданій 05 січня 2022 року заяві просить визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ № 570/4549/22, виданий 06 грудня 2022 року Рівненським районним судом Рівненської області.

Учасників справи відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду заяви.

Заявник у поданому клопотанні просить розглянути його заяву у його відсутність.

Зважаючи на те, що їх неявка не є перешкодою для розгляду заяви, позицію заявника, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду заяви, дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд заяви у їх відсутність та у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено.

06 грудня 2022 року Рівненським районним судом Рівненської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх трьох неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі однієї другої заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 30 листопада 2022 року і до повноліття дитини.

Заявник вказує, що він з 2021 року добровільно, регулярно сплачує гроші у достатньому розмірі для утримання трьох неповнолітніх дітей, тому вважає, що не відповідає фактичним обставинам твердження стягувача, що він не виконує своїх батьківських обов?язків, тому вважає, що наявні підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

До вказаних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Відповідно до вимог ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки ч.4 ст.10 ЦПК України та ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012), що, на думку суду, є неприпустимим в умовах розвитку демократичного суспільства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом /ст.446 ЦПК України/. Якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зазначені у ч.2 ст.432 ЦПК України.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання (такий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 755/15479/14-ц).

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за змістом ст.432 ЦПК України не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. Законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у ч.4 ст.369 ЦПК України, на яку посилались заявники у даній справі. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням прав стягувача та боржника. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України. Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню мотивована тим, що заявником в добровільному порядку з 2021 року сплачуються грошові кошти в достатньому розмірі для утриманні трьох дітей, а кошти, стягнуті у майбутньому, будуть безпідставно одержаними за виконавчими документами. Визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є підставою закінчення виконавчого провадження (п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»). На переконання суду, невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, на виконанні якого наполягає стягувач, фактично нівелює сутність судового захисту та судового рішення, що є недопустимим в умовах демократичного суспільства. Відтак, суд вважає, що заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, необґрунтована, не містить передбачених процесуальним законом підстав для такого визнання, а тому у її задоволенні слід відмовити.

Особливість ухвали про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає у тому, що вона постановляється на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження № 61-11723сво20), якою відступлено від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/13362/13-ц (провадження № 61-14123св19), ухвалі від 14 липня 2020 року у справі № 607/11645/15 (провадження № 61-9729ск20) та постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 607/11645/15-ц (провадження № 61-817св20)

З огляду на викладене, керуючись ст.432 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у заяві ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір Н.В.