Дата документу 17.01.2023 Справа № 317/3620/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3620/21 Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/325/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У вказаному житловому будинку зареєстровані він та з 07 липня 2004 року його колишня дружина ОСОБА_2 , яка фактично в будинку не мешкає починаючи з 01 січня 2021 року без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей відповідача в будинку немає.

На підставі зазначеного просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на доведеність не проживання відповідача за вказаною адресою без поважних причин, помилковість висновків суду про отримання відповідачем судової повістки особисто, безпідставне неприйняття показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначення представником відповідача в зустрічному позові про перебування ОСОБА_2 за межами країни, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивачем не спростовано презумпцію спільності майна, придбаного у шлюбі, житловий будинок набутий сторонами під час перебування у шлюбі, судове рішення про визнання цього майна особистою власністю одного з подружжя відсутнє, вона як співвласник майна має право користуватись цим майном.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у будинку, відповідачем було особисто отримано судову повістку за вказаною адресою, право власності на спірний житловий будинок було набуто позивачем в період шлюбу.

Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб 15 жовтня 1994 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу від 15 жовтня 1994 року серії НОМЕР_1 , виданим Біленьківською сільською радою Запорізького району Запорізької області (а.с.110).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 квітня 2004 року серії НОМЕР_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Біленьківської сільської ради № 75/2 від 12 березня 2004 року (а.с.20).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у справі № 317/3233/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.111).

Згідно з відповіддю виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 08 листопада 2021 року № 2906/08-27 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Відповідно до акту підтвердження про непроживання осіб за місцем реєстрації АДРЕСА_1 , від 13 жовтня 2021 року, складеного ОСОБА_7 , АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 01 січня 2021 року (а.с.15).

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною третьою 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця матеріально-правова презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція у судовій практиці є незмінною і, зокрема, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Спірний будинок було набуто у власність 12 березня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Біленьківської сільської ради від 12.03.2004 року 375/2, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Належних доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, позивачем не надано.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, оскільки спірний будинок був набутий в період шлюбу між сторонами, доказів домовленості чи укладення шлюбного договору щодо майна подружжя або доказів спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, позивачем не надано, особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд, колегія суддів дійшла висновків про передчасність звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції на зазначені обставини достатньої уваги не звернув та відмовив в задоволення позову, виходячи з недоведеності не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку без поважних причин, зазначивши лише про те, що відповідач вважає спірне майно спільною сумісною власністю подружжя.

У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня2021 року у справі № 904/5726/19, провадження № 12-95гс20).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 вересня 2022 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 січня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова