Справа № 152/748/22
Провадження № 22-ц/801/209/2023, 22-ц/801/211/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 рокуСправа № 152/748/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 152/748/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат,

за апеляційними скаргами представника відповідача Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області та позивачки ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Роздорожної А.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат.

В заяві зазначала, що згідно із наказом № 130 від 04 жовтня 2016 року вона була прийнята на роботу в загальномедичний відділ Шаргородської центральної районної лікарні на посаду провізора на 0,5 ставки, а наказом № 142 від 01 листопада 2016 року була переведена з 0,5 ставки на повну ставку.

Правонаступником Шаргородської центральної районної лікарні є Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області.

У період з жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року позивачка перебувала у відпустках дородовій, післяродовій і по догляду за дитиною до трьох років. У цей час покладені на неї обов`язки провізора виконували інші особи.

Після виходу на роботу її почали необґрунтовано звинувачувати у нестачах, вимагати відшкодування нібито заподіяної нею шкоди.

Постійний моральний тиск призвів до того, що вона 21 вересня 2021 року була змушена написати заяву на звільнення за угодою сторін з 08 жовтня 2021 року.

У зв`язку з відсутністю відповідного реагування збоку відповідача на заяву про звільнення, позивачка 08 грудня 2021 року звернулась до суду з відповідним позовом про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії.

Під час розгляду вказаного позову, відповідач видав наказ № 4 від 04 січня 2022 року про її звільнення на підставі пункту другого частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри, що стало підставою для збільшення позовних вимог.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в задоволенні її позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в частині відмови у визнанні незаконним наказу відповідача № 4 від 04 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким визнано незаконним та скасовано наказ № 4 від 04 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту другого частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри. Зобов`язано скасувати відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 . В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

15 липня 2022 року позивачка звернулась до відповідача шляхом подання заяви на ім`я головного лікаря ОСОБА_2 з проханням поновити її на роботі у добровільному порядку.

Проте відповідач не відреагував належним чином на її прохання щодо поновлення на роботі.

Фактично з 04 січня 2022 року по день звернення до суду позивачка перебуває у вимушеному прогулі з вини відповідача, а тому просить поновити її на посаді провізора та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (а.с. 1-7).

12 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області від 25 липня 2022 року за № 153 § 8 та поновити її на посаді провізора загальномедичного відділу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 45 203,85 грн.

У цій заяві позивачка ОСОБА_1 на відсутність у відповідача підстав на її звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с. 96-100).

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 36 733,81 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня 2022 року по 14 липня 2022 року. В задоволені решти позовних вимог відмовлено (а.с. 190-196).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулась до суду за захистом порушених прав після спливу строку позовної давності.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року стягнуто з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за надання професійної правничої допомоги у сумі 2040 грн. У задоволенні заяви представника відповідача адвоката Литвинюка Михайла Івановича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено (а.с. 202-203).

В апеляційній скарзі відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області просить рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 36 733,81 грн. скасувати і ухвалити нове про відмову у позові в цій частині, а також скасувати додаткове рішення 25 листопада 2022 року і ухвалити нове яким у стягненні судових витрат на користь ОСОБА_3 відмовити, а заяву представника відповідача адвоката Литвинюка Михайла Івановича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник відповідача послався на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо того, що позовна давність не поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (а.с. 208-212).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким поновити її на роботі на посаді провізора загальномедичного відділу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області.

Стягнути з відповідача на її користь 84 075,04 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня 2022 року по 31 січня 2023 року та судові витрати за надання їй професійної правничої допомоги в суді першої інстанції у сумі 12 000 грн. та в суді апеляційної інстанції 6 000 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка ОСОБА_3 послалася на те, ще оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи (а.с. 223-234).

27 січня 2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду від Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Костриця В.С. апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав просив суд її задовольнити у повному обсязі на підставі доводів викладених в апеляційній скарзі. Апеляційну скаргу відповідача Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області просив залишити без задоволення.

Представник Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області адвокат Литвинюк М.І. т а головний лікар Чорний В.В. свою апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити у повному обсязі, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг дійшов висновку про часткове їх задоволення.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

По справі встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 130 від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в загальномедичний відділ Шаргородської центральної районної лікарні на посаду провізора на 0,5 ставки (а.с. 10).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 142 від 01 листопада 2016 року ОСОБА_4 була переведена з 0,5 ставки на повну ставку (а.с. 11).

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 29 § 2 «Про надання відпустки» від 19 березня 2018 року ОСОБА_4 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05 квітня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 185 від 07 серпня 2019 прийнято на роботу ОСОБА_5 у загальномедичний відділ на посаду провізора з 09 серпня 2019 року, тимчасово за сумісництвом, на період відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку або до її фактичного виходу на роботу (а.с. 18).

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 249 § 3 від 05 листопада 2020 року слід рахувати ОСОБА_3 на роботі з 24 грудня 2020 року у зв`язку із достроковим закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 15).

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська центральна районна лікарня» Шаргородської районної ради Вінницької області № 272 § 2 від 07 грудня 2020 року ОСОБА_5 відмінено сумісництво на 0,5 ставки посади провізора загальномедичного відділу з 23 грудня 2020 року (а.с. 19).

21 вересня 2021 року позивачка ОСОБА_3 подала заяву на ім`я головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області ОСОБА_2 з проханням звільнити її із займаної посади з 22 вересня 2021 року за угодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 24 грудня 2020 року по 22 вересня 2021 року терміном вісім календарних та 10 календарних днів, як матері двох дітей віком до 15 років за 2020 рік (а.с. 21).

21 вересня 2021 року позивачка ОСОБА_3 подала заяву на ім`я головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області ОСОБА_2 з проханням звільнити її із займаної посади провізора за угодою сторін з 08 жовтня 2021 року (а.с. 20).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

На запропоновані дати звільнення позивачкою ОСОБА_1 у її заявах від 21 вересня 2021 року як то з 22 вересня 2021 року так і з 08 жовтня 2021 року згідно із пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін відповідач не видав відповідний наказ, тим самим не погодився на звільнення позивачки із зазначених нею підстав.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 80 від 23 вересня 2021 року за результатами позапланової інвентаризації, на основі звіряльної відомості від 14 вересня 2021 року № 77, головним лікарем ОСОБА_2 запропоновано провізорам ОСОБА_5 і ОСОБА_1 надати письмові пояснення про виявлені в ході позапланової інвентаризації порушення (а.с. 22).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 201 від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від виконання нею своїх посадових обов`язків провізора загальномедичного відділу з 21 жовтня 2021 року, тимчасово, до закінчення службового розслідування (а.с. 25).

Згідно із частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно на сайті або внесено до Реєстру.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2022 року залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі № 152/1582/21 провадження № 22-ц/801/1155/2022, відмовлено у задоволені позову Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 4 від 04 січня 2022 року ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри (а.с. 26).

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю (а.с. 27-33).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в частині відмови у визнанні незаконним наказу відповідача № 4 від 04 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким визнано незаконним та скасовано наказ № 4 від 04 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту другого частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри. Зобов`язано скасувати відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 . В частині відмови у позові про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 34-43).

15 липня 2022 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про забезпечення попередньою роботою та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 44).

15 липня 2022 року позивачка звернулась до відповідача шляхом подання заяви на ім`я головного лікаря ОСОБА_2 з проханням поновити її на роботі у добровільному порядку (а.с. 45).

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, зокрема до конкретного робочого місця.

КЗпП України не містить визначення поняття "поновлення на роботі", як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом статті 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

У цивільній справі № 152/759/22 провадження № 22-ц/801/2048/2022 за скаргою Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області на дії старшого державного виконавця Шаргородського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Тютюник Н.А. щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження встановлено, що Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області добровільно не виконало постанову Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2022 року залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні скарги Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області на дії старшого державного виконавця Шаргородського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Тютюник Н.А.

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 153 § 8 від 25 липня 2022 року скасовано наказ про припинення трудового договору ОСОБА_1 № 4 від 04 січня 2022 року згідно пункту 2 частини1 статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри, як такий , що не набрав чинності.

У пункті 2 наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 153 § 8 від 25 липня 2022 року зазначено: «Видати наказ про припинення трудового ОСОБА_1 від 04 січня 2022 року згідно статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Підставою видання такого наказу вказано постанову Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року (а.с. 104).

Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Регламентований статтею 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність письмового звернення працівника до роботодавця за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За твердженням позивачки ОСОБА_1 вона не зверталась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням, з підстав передбачених статтею 38 КЗпП України.

Відповідач не довів належними і допустимими доказами, що позивачка ОСОБА_1 письмово зверталась до нього, як роботодавця, за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору.

Отже, відповідач змінив підставу звільнення позивачки ОСОБА_1 у визнаному незаконним та скасованому судом наказі № 4 від 04 січня 2022 року за відсутності на то волевиявлення позивачки.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про наявність оспорюваного наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 153 § 8 від 25 липня 2022 року позивачка ОСОБА_1 дізналася під час розгляду цієї справи у зв`язку з чим нею була подана заява про збільшення позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1 та 2 глави XIX «Прикінцеві Положення» Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_1 про поновлення на роботі на посаді провізора загальномедичного відділу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області є доведеною, а тому підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з наступного.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 відступила від правового висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, визначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі надалі звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка відповідно до статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 неправильно застосував статтю 233 КЗпП України, що призвело до неправильного висновку про порушення позивачкою визначеного законом строку звернення до суду з позовом у цій справі.

Згідно із наказом Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області № 201 від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від виконання нею своїх посадових обов`язків провізора загальномедичного відділу з 21 жовтня 2021 року, тимчасово, до закінчення службового розслідування (а.с. 25).

Як встановлено судом, з 21 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 відповідним наказом відповідача була відсторонена від виконання нею своїх посадових обов`язків провізора загальномедичного відділу, тимчасово, до закінчення службового розслідування (а.с. 25) і фактично не працювала по день її звільнення 04 січня 2022 року.

Згідно розрахункових листків наданих відповідачем сума виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за липень 2021 року становила - 2 280,93 грн.; за серпень 2021 року становила 5018,04 грн.; за вересень 2021 року становила 2 626 грн. (водночас у вересні 2021 року виплачені лікарняні у сумі 1 929,77 грн.); за жовтень 2021 року становила 3 560,37 грн. (водночас у жовтні 2021 року виплачені лікарняні у сумі 640,36 грн.) За листопад-грудень 2021 року заробітна плата не нараховувалась. За січень 2022 року нарахована заробітна плата становила 1 340,26 грн., а разом із компенсацією за відпустку 5 993,93 грн. (а.с. 106-109).

Відповідно до пункту 2, абзацу 2 пункту 4 та пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню відповідно до вищезгаданого Порядку буде таким: 2 626 грн. -заробітна плата за 8 робочих днів у вересні 2021 року + 3 560,37 грн. заробітна плата за 11 робочих днів у жовтні 2021 року сумарно становить 6 186,37 грн.

Середньоденна заробітна плата становить 326 грн. (6 186,37 грн. : 19 робочих днів).

Кількість робочих днів за період з 04 січня 2022 року по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, а саме по 14 лютого 2023 року, становить 288 робочих днів.

Звідси, сума яка підлягає стягненню становить 93 888 грн. (326 грн. х 288 робочих днів).

Середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді становить 21 робочий день.

Звідси середня місячна заробітна плата становить 6 909 грн. (326 грн. х 21 робочий день).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційним судом встановлені підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, передбачені частинами 1 та 2 статті 376 ЦПК України.

У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , а позивачка звільнена за законом від сплати судового збору за її подачу, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати, а саме : судовий збір за подання позовної заяви в розмірі - 1984,80грн, а також за подання апеляційної скарги в розмірі - 2977,20 грн.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до розрахунку та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуг) адвоката від 16 листопада 2022 року слідує, що адвокат Костриця В.С. надав в суді першої інстанції ОСОБА_1 таку правничу допомогу: додаткове ознайомлення з матеріалами та складання проекту заяви від 15.07.2022 року, представництво позивача в Комунальному некомерційному підприємстві «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області», додатковий аналіз чинного законодавства та судової практики, складання позовної заяви, складання клопотання про витребування матеріалів справи та допит керівника підприємства, виготовлення копій документів, складання та подача адвокатського запиту, ознайомлення з документами, що отримані на адвокатський запит, складання заяви про збільшення позовних вимог, ознайомлення із відзивом, складання та подача адвокатського запиту, ознайомлення з документами що отримані на адвокатський запит, складання заяви про уточнення позовних вимог, участь в судовому засіданні та надання консультації, складання та подача заяви про надання справи для ознайомлення і няття копій з документів, ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення необхідних копій з документів у справі, участь у судовому засіданні та надання консультації. Сплачено за послуги правового характеру 12000 грн.

Надана суду квитанція до прибуткового касового ордеру №169 від 16 листопада 2022 року підтверджує факт повного розрахунку ОСОБА_1 з адвокатом Кострицею В.С. за послуги надані в якості правничої допомоги в суді першої інстанції.

Відповідно до розрахунку та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуг) адвоката від 12 лютого 2023 року слідує, що адвокат Костриця В.С. надав в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 таку правничу допомогу: додаткове ознайомлення з матеріалами справи, додатковий аналіз чинного законодавства та судової практики, складання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційної скарги з проведенням розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, участь в судовому засіданні, ознайомлення з матеріалами справи, що надійшли з апеляційного суду, в тому числі з апеляційною скаргою представника відповідача та консультація позивачу щодо відзиву на апеляційну скаргу, складання, додатково, письмового пояснення та розрахунку та погодження судових витрат. Сплачено за послуги правового характеру 6000 грн.

Надана суду квитанція до прибуткового касового ордеру №18 від 30 січня 2023 року підтверджує факт повного розрахунку ОСОБА_1 з адвокатом Кострицею В.С. за послуги надані в якості правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Представник відповідача заперечував щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначивши, що сума гонорару є завищеною.

Ураховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, принципи співмірності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн. понесених нею судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді першої (12 000 грн.) та апеляційної (6000 грн.) інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2022 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провізора загальномедичного відділу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області, (вулиця Чорновола, 9 місто Шаргород, Жмеринського району Вінницької області, 23500), з 04 січня 2022 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 93 888 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області в дохід держави судові витрати, а саме : судовий збір за подання позовної заяви в розмірі - 1984,80грн, а також за подання апеляційної скарги в розмірі - 2977,20 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 18 000 грн. понесених нею судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді першої (12 000 грн.) та апеляційної (6000 грн.) інстанції.

Судове рішення в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 6 909 грн. допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник