Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 678/1119/21

провадження № 61-9090св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права на спадкове майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка за життя на підставі договору дарування від 06 березня 1974 року набула у власність від свого батька ОСОБА_4 житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Після смерті матері цей будинок успадкувала баба позивачки - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори Михальчук Н. Н.

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину Хмельницьким обласним бюро технічної інвентаризації 12 листопада 1990 року було видано реєстраційне посвідчення на зазначений житловий будинок.

12 березня 1999 року ОСОБА_5 подарувала спірний житловий будинок ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування житлового будинку з земельною ділянкою від 12 березня 1999 року, посвідченим завідуючою Летичівською державною нотаріальною конторою Островською Г. І.

На момент смерті матері їй (позивачці) виповнилось 19 років. Про те, що матері на праві власності належав житловий будинок у селищі Меджибіж, їй нічого не було відомо. Документи на будинок були від неї приховані родичами, вона не знала, що в період із 1974 року до 1988 року зазначене домоволодіння і земельна ділянка належали її матері.

Про те, що її матері на праві приватної власності належав будинок, вона дізналася у червні 2021 року, оскільки її тітка ОСОБА_6 звернулася до неї з проханням допомогти поновити документи на вищевказане домоволодіння, оскільки оригінали документів вважала втраченими. У зв`язку з цим вона звернулась з відповідним запитом до Хмельницького БТІ, після виконання якого їй стало відомо, що власником будинку станом на день її звернення до БТІ є ОСОБА_2 .

З відповіді БТІ вона також дізналася про те, що баба позивачки отримала право власності на домоволодіння в порядку спадкування саме від матері позивачки.

Скориставшись тим, що позивачка не знала про належність будинку на праві приватної власності її матері, ОСОБА_5 оформила свої спадкові права на будинок, звернулася до Летичівської районної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину на будинок, проте ні нотаріусом, ні її бабою - ОСОБА_5 її не було повідомлено про наявність іншого спадкового майна: житлового будинку, крім грошових вкладів в Ощадбанку, які вона фактично прийняла, а саме грошові вклади її матері - ОСОБА_3 , які були на відповідних рахунках в Ощадному банку СРСР та його відділеннях (філіях).

У зв`язку з цим просила:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року, видане державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори Михальчук Н. Н. після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 ;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з земельною ділянкою від 12 березня 1999 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений завідуючою Летичівської державної нотаріальної контори Островською Г. І.;

- визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 30 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року, видане державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори Михальчук Н. Н., після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 .

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з земельною ділянкою від 12 березня 1999 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений завідуючою Летичівської державної нотаріальної контори Островською Г. І.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування, право власності на житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 724,00 грн сплаченого нею судового збору.

Суд першої інстанції зазначив, що наведені позивачкою та встановлені судом обставини підтверджують факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті її матері ОСОБА_3 . Крім того, в матеріалах спадкової справи відсутні заява ОСОБА_1 про відмову від спадщини та будь-які документи, що свідчать про вжиття нотаріусом заходів щодо виявлення спадкоємців першої черги, крім матері ОСОБА_3 . З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 .

Визнаючи недійсним договір дарування, суд виходив з того, що укладаючи такий договір, ОСОБА_5 діяла на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке визнане судом недійсним, а тому, відчуживши житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою в АДРЕСА_2 , порушила права позивачки ОСОБА_1 , подарувавши вказане спадкове майно відповідачу ОСОБА_2 , що суперечить вимогам закону та є підставою для визнання недійсним цього договору.

Оскільки відповідачем у ході розгляду справи заперечувалися сам факт прийняття спадщини та право позивачки на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 (матері позивачки), суд вважав, що позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування права власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , також підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що позивачка є такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її матері, а оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом визнано недійсним.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 30 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права на спадкове майно.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 4 086,00 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

- щодо спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, передбачається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01 січня 2004 року, дійсно, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину, але фактичний вступ у володіння або управління повинен мати місце протягом шести місяців з дня відкриття спадщини;

- визнання права власності на спадкове майно в судову порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку;

- звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є донькою померлої ОСОБА_3 і вступила в управління спадковим майном, а саме грошовими коштами - заощадженнями на банківських рахунках в установах Ощадного банку СРСР, а також успадкувала право користування квартирою у місті Тернопіль;

- позивачка у передбачений законодавством шестимісячний строк не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 ;

- аналіз наданих позивачкою доказів не дає підстав для висновку, що ОСОБА_1 у шестимісячний строк після смерті спадкодавця матері ОСОБА_3 вступила в управління та володіння спадковим майном у розумінні положень статті 549 ЦК УРСР. Не доведено зазначеного і поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- покладення в основу судового рішення - копії архівного витягу з протоколу № 6 засідання виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 26 березня 1970 року № 160, копії архівного витягу з протоколу № 11 засідання виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 27 липня 1988 року, рішення від 27 липня 1988 року № 331 «Про розгляд заяв громадян з питань обміну і бронювання жилих приміщень та переоформлення ордерів», копії ордеру на житлове приміщення № 275 серії МК, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради Народних депутатів 28 липня 1988 року, виданого ОСОБА_1 , на сім`ю з 1 особи на право зайняття житлового приміщення з 1 кімнати в квартирі окремій на АДРЕСА_3 , на підставі рішення виконкому Тернопільської міської Ради народних депутатів від 27 липня 1988 року № 221, копії повідомлення наступного контролю від 29 січня 1988 року, довідки АТ «Ощадбанк» від 23 червня 2020 року № 117.22-10/330, щодо фактичного вступу ОСОБА_1 в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_3 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а також урахування тієї обставини, що ОСОБА_3 заповіла свій внесок своїй дочці ОСОБА_1 , наслідком чого є скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування та визнання права на частку спадкового майна, ґрунтується на припущеннях, що не відповідає вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України.

Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат

Терлич В. Г., про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у Летичівському районному суді Хмельницької області у розмірі 20 000,00 грн.

У задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у Хмельницькому апеляційному суді відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що адвокат Терлич В. Г. надавав ОСОБА_2 професійну правничу допомогу у справі № 678/1119/21 у Летичівському районному суді на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 08 грудня 2021, на підставі чого адвокатом був виданий ордер на надання правничої (правової) допомоги від 08 грудня 2021 року. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді першої інстанції в цій справі надано квитанцію від 08 грудня 2021 року № 812891 на суму 20 000,00 грн.(а. с. 119). У розділі 4 договору про наданння професійної правничої допомоги від 08 грудня 2021 року сторони погодили фіксований розмір гонорару - 20 000,00 грн, який сплачується за надання правової допомоги в суді першої інстанції, незалежно від обсягу послуг та часу, витраченого представником, та тривалості судового процесу, а, отже, є визначеним і не потребує детального опису обсягу наданих послуг та виконаних робіт для визначення розиміру витрат, які підлягають стягненню з протилежної сторони. Такі докази подано до закінчення судових дебатів та до закінчення судових дебатів в суді першої інстанції сторона зробила про це відповідну заяву, у зв`язку з чим витрати на правову допомогу, понесені ОСОБА_2 у суді першої інстанції в розмірі 20 000,00 грн підлягають відшкодуванню з ОСОБА_1 . Апеляційний суд вважав недоведеним розмір витрат на правничу допомогу, надану при перегляді справи в апеляційному порядку.

Аргументи учасників

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У вересні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову та додаткову постанову апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що:

- суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з огляду на те, що позивачці не було відомо про те, що її баба приховала факт належності спірного майна її матері;

- нотаріус, яка завела спадкову справу після смерті матері, не повідомила позивачку про обсяг спадкового майна;

- позивачка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном: грошовими коштами, заощадженими на банківських рахунках в установах Ощадного банку СРСР, успадкувала право на користування квартирою у місті Тернопіль, а також предмети домашнього вжитку. Зазначене підтверджується копією архівного витягу з протоколу № 11 засідання виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 27 липня 1988 року та копією архівного витягу з протоколу №6 засідання виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 27 липня 1988 року;

- апеляційний суд не врахував, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе після належного оформлення прав на нього;

- вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу правову допомогу, апеляційний суд не пересвідчився, чи заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідає критерію реальності таких витрат. Також суд мав врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова Хмельницького апеляційного суду повністю, а додаткова постанова Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у касаційному порядку оскаржується лише у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у Летичівському районному суді Хмельницької області у розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині додаткова постанова Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у касаційному порядку не оскаржується, тому не переглядається.

Короткий зміст відзиву

У жовтні 2022 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на обґрунтованість висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні позову та вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 536/1261/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 390/348/17, від 08 червня 2022 року у справі № 715/2172/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 01 грудня 1967 року зроблено запис за № 1132, батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_8 (а. с. 23).

Відповідно до свідоцтва про припинення одруження № 7, виданого міським бюро ЗАГС міста Тернопіль 1969 року, одруження між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 припинено, про що зроблено запис за № 4, прізвище після припинення одруження - ОСОБА_3 (а. с. 24).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 15 грудня 2020 року № 5 ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьком є ОСОБА_4 (а. с. 25-26).

Відповідно до договору дарування від 06 березня 1974 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склали цей договір про те, що ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар житловий будинок глиновалькований, покритий залізом, у АДРЕСА_1 (а. с.11-12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а. с. 10).

Згідно з архівним витягом із протоколу № 6 засідання виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих від 26 березня 1970 року № 160 «слухали: «Про надання та обмін квартир», рішає …6. Переоформити ордер на квартиру з однієї кімнати площею 16,7 кв. м та кухні по АДРЕСА_3 , з прізвища громадянина ОСОБА_1 (так в документі), який розірвав шлюб і виписався з вказаної квартири 27 березня 1970 року, на прізвище його бувшої дружини громадянки ОСОБА_3 (склад сім`ї 2 особи, працівниця інспекції Держстраху, згідно поданої заяви і документів» (а. с. 108).

В архівному витязі з протоколу № 11 засідання виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 27 липня 1988 року рішення від 27 липня 1988 року № 331 «Про розгляд заяв громадян з питань обміну і бронювання жилих приміщень та переоформлення ордерів» зазначено: «виконком вирішив …11. Переоформити ордер на квартиру з однієї кімнати площею 16,7 кв.м та кухні по АДРЕСА_3 з прізвища ОСОБА_3 (так в документі), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на прізвище її дочки - ОСОБА_1 (так в документі), одиноку» (а. с. 107).

28 липня 1988 року ОСОБА_1 виданий ордер на сім`ю з 1 особи на право зайняття житлового приміщення з 1 кімнати в окремій квартирі АДРЕСА_4 , на підставі рішення виконкому Тернопільської міської Ради народних депутатів від 27 липня 1988 року № 221. Цей ордер є підставою для вселення у вказане житлове приміщення. При вселенні ордер здається у відповідну житлово-експлуатаційну дільницю (а. с. 86).

Відповідно до повідомлення наступного контролю від 29 січня 1988 року ОСОБА_3 заповідає свій внесок своїй дочці ОСОБА_1 (а. с. 73).

Згідно з довідкою АТ «Ощадбанк» № 117.22-10/330 від 23 червня 2020 року, виданої ОСОБА_1 , у наявному програмному забезпеченні АТ «Ощадбанк» станом на 23 червня 2021 року за нею обліковуються такі компенсаційні рахунки, відкриті у філії - Хмельницьке обласне управління: № 9760/58429 - сума залишку 10 961,87 грн, № 9760/5398 - сума залишку 3 462,45 грн, № 9760/29235 - сума залишку 3 145,41 грн, № 9760/5775 - сума залишку 284,72 грн. Зазначені рахунки відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян» від 21 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) та розробленого на виконання його вимог Порядку нарахування компенсації по вкладах громадян в установах Ощадного банку України, затвердженого рішенням правління Ощадного банку України від 25 березня 1997 року, є одноразовою індексацією на вклади громадян, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені у період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери (облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР та грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходилися на рахунках Ощадного банку України не менше одного календарного року в період 1992-1995 років (а. с. 19).

У повідомленні АТ «Ощадбанк» від 14 грудня 2021 року № 46/12-11/1/8665/12672-БТ вказано про відсутність поточних, вкладних (депозитних), у тому числі компенсаційних рахунків на ім`я ОСОБА_3 в AT «Ощадбанк» (а. с. 55). Також поінформовано про наявність компенсаційних рахунків станом на 13 грудня 2021 року, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , а саме: в ТВБВ № 10022/033 філії - Хмельницьке обласне управління AT «Ощадбанк»: № 9760/58429 (компенсація 1997 р.) - залишок 10 961,87 грн, № 9760/29235 (компенсація 1997 р.) - залишок 3 145,41 грн.; в ТВБВ №10022/048 філії - Хмельницьке обласне управління AT «Ощадбанк»: №9760/5398 (компенсація 1997 р.) - залишок 3 462,45 грн, № 9760/5775 (компенсація 1997 р.) - залишок 284,72 грн. Одночасно повідомлено про відсутність документів при відкритті вищезазначених компенсаційних рахунків на ім`я ОСОБА_1 в матеріалах справи, оскільки відповідно до «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України, та банків України із зазначенням строків зберігання», затвердженого постановою Правління НБУ від 20.06.2019 року №80 та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №578/5.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори Михальчук Н. Н. від 24 травня 1990 року, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її мати - ОСОБА_5 , яка проживає в АДРЕСА_2 , свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 , що також підтверджується архівною довідкою від 11 червня 2021 року № 1615/01-18, виданою Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом (а. с. 22).

Згідно з договором дарування житлового будинку з земельною ділянкою від 12 березня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 склали договір про те, що ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою площею 0,282 га, з якої для обслуговування житлового будинку, господарських споруд - 0,120 га, та для ведення особистого підсобного господарства - 0,162 га, в АДРЕСА_2 . 12 березня 1999 року цей договір посвідчено завідуючою Летичівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 360 (а. с. 48-49).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Терлич В. Г. у судовому засіданні 30 травня 2022 року заявив про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позивачка не довела поважності пропуску позовної давності, оскільки на дату смерті спадкодавця - матері позивача - їй було більше 20 років. Добре спілкуючись із своєю бабусею ОСОБА_5 , позивачка не могла не знати про оформлення спадщини та подальшу приватизацію на ОСОБА_5 земельної ділянки біля будинку в 1996 році.

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 )

Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 564 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР).

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК УРСР).

Позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги (стаття 83 ЦК УРСР).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що «згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_2 у строк, передбачений законом, не подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він протягом шести місяців після смерті батька вступив в управління чи володіння спадковим майном».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18) зазначено, що «згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року в справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20) зазначено, що «статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. З урахуванням вказаного, встановивши, що спадщина після смерті ОСОБА_7 була відкрита у м. Кокшетау, куди він прибув у квітні 1996 року на постійне проживання до дочки НОМЕР_1 , з якою спільно проживав безпосередньо перед смертю і яка провела його поховання, розпорядилася особистими речами та утримує у себе ощадну книжку, яка належала ОСОБА_7 у порядку спадкування після смерті дружини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 в установлений законом шестимісячний строк вступила у володіння спадковим майном ОСОБА_7 , що є підставою для задоволення її позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька та про визнання за нею права власності на 23/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1».

У постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 3-216гс14 вказано, що: «предметом спору є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним зазначеного рішення загальних зборів учасників господарського товариства. Оспорюване рішення загальних зборів учасників ТОВ «Меркурій», оформлене протоколом № 1, було прийнято 01 травня 1997 року, тобто до 01 січня 2004 року - дня набрання чинності ЦК України. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК УРСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред`явлення позовних вимог. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), що діяв до 01 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , а тому має право на спадкування іншої частини майна ОСОБА_3 - житлового будинку у АДРЕСА_1 ;

суди встановили, що згідно з архівним витягом з протоколу № 11 засідання виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів від 27 липня 1988 року, рішення від 27 липня 1988 року № 331 «Про розгляд заяв громадян з питань обміну і бронювання жилих приміщень та переоформлення ордерів», вирішив …11. Переоформити ордер на квартиру з однієї кімнати площею 16,7 кв. м та кухні по АДРЕСА_3 з прізвища ОСОБА_3 (так e документі), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на прізвище її дочки - ОСОБА_1 (так e документі), одиноку.Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 275 серія МК виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради Народних депутатів 28 липня 1988 року, виданий ОСОБА_1 , сім`єю з 1 особи на право зайняття житлового приміщення з 1 кімнат в квартирі окремій по адресу АДРЕСА_3 , на підставі рішення виконкому Тернопільської міської Ради народних депутатів № 221 від 27 липня 1988 року. Цей Ордер є підставою для поселення на дане житлове приміщення. При вселені ордер здається у відповідну житлово-експлуатаційну дільницю;

суди встановили, що відповідно до копії повідомлення наступного контролю від 29 січня 1988 року, ОСОБА_3 заповідає свій внесок своїй дочці ОСОБА_1 . Із довідки АТ «Ощадбанк» № 117.22-10/330 від 23 чеврня 2020 року, виданої ОСОБА_1 , встановлено, що у наявному програмному забезпеченні АТ «Ощадбанк» станом на 23 червня 2021 року за ОСОБА_1 обліковуються компенсаційні рахунки, відкриті у філії Хмельницьке обласне управління: № 9760/58429 - сума залишку 10 961,87 грн, № 9760/5398 - сума залишку 3 462,45 грн, № 9760/29235 - сума залишку 3 145,41 грн, № 9760/5775 - сума залишку 284,72 грн. Згідно повідомлення АТ «Ощадбанк» № 46/12-11/1/8665/12672-БТ від 14 грудня 2021 року АТ «Ощадбанк» наявні компенсаційні рахунки станом на 13 грудня 2021 року, відкриті на ім`я ОСОБА_1 , а саме: в ТВБВ № 10022/033 філії - Хмельницьке обласне управління AT «Ощадбанк»: № 9760/58429 (компенсація 1997 року) - залишок 10 961,87 грн, № 9760/29235 (компенсація 1997 року) - залишок 3 145,41 грн; в ТВБВ № 10022/048 філії - Хмельницьке обласне управління AT «Ощадбанк»: № 9760/5398 (компенсація 1997 року) - залишок 3 462,45 грн, № 9760/5775 (компенсація 1997 року) - залишок 284,72 грн;

за таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 у шестимісячний строк після смерті спадкодавця матері ОСОБА_3 вступила в управління та володіння спадковим майном у розумінні положень статті 549 ЦК УРСР. Натомість апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що утримання позивачкою у себе документів (копій архівних витягів, копії ордеру на житлове приміщення) не може бути підставою для висновку про фактичне прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця;

апеляційний суд не врахував, що згідно зі статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат Терлич В. Г. у судовому засіданні 30 травня 2022 року заявив про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позивачка не довела поважності пропуску позовної давності, оскільки на дату смерті спадкодавця - матері позивача - їй було більше 20 років. Добре спілкуючись із своєю бабусею ОСОБА_5 , позивачка не могла не знати про оформлення спадщини та подальшу приватизацію на ОСОБА_5 земельної ділянки біля будинку в 1996 році;

у статті 83 ЦК УРСР законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Аналіз позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року, свідчить, що ця вимога не є такою на яку не поширюється позовна давність згідно статті 83 ЦК УРСР. Тому до цієї позовної вимоги підлягають застосуванню вимоги про позовну давність, передбачені ЦК УРСР;

Кульчицька А. А. звернулася із вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року у жовтні 2021 року, тобто, через 31 рік;

позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не мала об`єктивної можливості довідатися про оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року, з урахуванням того, що на дату смерті спадкодавця - матері позивача ОСОБА_1 було більше 20 років. Позивач спілкувалася із своєю бабусею ОСОБА_5 , тому не могла не знати про оформлення спадщини та подальшу приватизацію на ОСОБА_5 земельної ділянки біля будинку в 1996 році;

за таких обставин апеляційний помилково не застосував до вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 1990 року позовну давність. Тому у задоволенні цієї позовної вимоги належить відмовити саме із підстав пропуску позивачем позовної давності. Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з земельною ділянкою від 12 березня 1999 року та визнання за позивачем у порядку спадкування права власності є похідними, тому у їх задоволенні належить відмовити саме із цих підстав.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Тому постанову апеляційного суду належить змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Щодо оскарження додаткової постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:

«127.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

адвокат Терлич В. Г. надавав ОСОБА_2 професійну правничу допомогу у справі № 678/1119/21 у Летичівському районному суді на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 08 грудня 2021 року (а. с. 122), на підставі чого адвокатом був виданий ордер на надання правничої (правової) допомоги від 08 грудня 2021 року (а. с. 52, 120). На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у Летичівському районному суді у даній справі надано квитанцію № 812891 від 08 грудня 2021 року на суму 20 000 грн (а. с. 119). У розділі 4 договору про надання професійної правничої допомоги від 08 грудня 2021 року сторони погодили фіксований розмір гонорару в сумі 20000 грн, який сплачується за надання правової допомоги в суді першої інстанції, незалежно від обсягу послуг та часу, витраченого представником, та тривалості судового процесу, а отже є визначеним і не потребує детального опису обсягу наданих послуг та виконаних робіт для визначення розміру витрат, які підлягають стягненню з протилежної сторони;

такі докази подано до закінчення судових дебатів та до закінчення судових дебатів в суді першої інстанції сторона зробила про це відповідну заяву;

апеляційний суд встановив, що позивачем чи її представником не надано доказів та не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних адвокатом робіт.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_2 довів розмір витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зробив правильний висновок про їх стягнення у розмірі 20 000,00 грн із ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду та додаткова постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалені без дотримання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; постанову апеляційного суду змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови; додаткову постанову апеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук