ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року

м. Київ

справа № 638/4473/20

провадження № 61-6555св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Подус Г. С., та постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія (далі - ТОВ «ФК) «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказувало, що 28 липня 2016 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом подання останньою заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг та заяви № на отримання кредиту, яка в сукупності з умовами отримання кредитів та інших послуг становила кредитний договір.

За умовами договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 24 360 грн з кінцевим строком повернення не пізніше 28 липня 2019 року. Проте ОСОБА_1 не повернула наданий їй кредит у строки, передбачені договором.

У зв`язку з невиконанням умов договору утворилась заборгованість у розмірі 42 313,40 грн, що складається з: 7 845,41 грн заборгованості за основною сумою боргу, 1 798,07 грн - суми заборгованості за річними процентами, 20 542,28 грн - заборгованості за щомісячними процентами, розмірі 12 127,64 грн - заборгованості за пенею.

26 червня 2019 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір відступлення прав вимоги № 20190626, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за укладеним зі ОСОБА_1 кредитним договором.

За таких обставин просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № від 28 липня 2016 року у розмірі 42 313,40 грн.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» приховав від неї суттєву інформацію про умови кредитування, чим ввело її в оману.

Такі дії товариства позивач за зустрічним позовом вважала нечесною підприємницькою практикою, що має наслідком визнання договору недійсним.

Просила визнати недійсним кредитний договір від 28 липня 2016 року, укладений ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», шляхом підписання нею заяви № на отримання кредиту.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року, з урахування ухвали цього ж суду від 15 січня 2021 року, задоволено первісний позов та стягнено зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором від 28 липня

2016 року № у розмірі 42 313,40 грн та судовий збір

у розмірі 2 102 грн.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з неї у заявленому кредитором розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив про відповідність положенням закону укладеного сторонами кредитного договору та відсутності правових підстав для визнання його недійсним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року і ухвалено нове рішення про задоволення первісного позову.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № від 28 липня

2016 року у загальному розмірі 42 313,40 грн, з яких 7 845,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 1 798,07 грн - заборгованість за річними процентами, 20 542,28 грн - заборгованість за щомісячними процентами та 12 127,64 грн - пеня.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав про розгляд цим судом в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Задовольняючи первісний позов, апеляційний суд зазначив, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є позивач за первісним позовом, свої зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. Заперечень проти суми отриманих кредитних коштів позичальник не висловлювала. До серпня 2017 року ОСОБА_1 здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитом, а в подальшому припинила їх сплату, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитом.

Врахувавши, що позичальник не заперечує факт отримання нею кредитних коштів та не спростовує їх не повернення кредитору у повному обсязі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов про стягнення заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, передбаченими договором річними і щомісячними процентами та пенею, є обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції зазначив про ненадання ОСОБА_1 належних і допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного договору кредитор приховав від неї інформацію про умови кредитування, чим ввів її в оману, та застосував відносно неї нечесну підприємницьку практику.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Також вказує про неврахування апеляційний судом висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року

у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами, оформленими шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми права, які не підлягали застосуванню, - статті 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Також заявник зазначає про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року

у справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Позиція інших учасників справи

У липні 2021 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» подало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права. Просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про:

- застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року

у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 вересня

2013 року у справі № 6-63цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- розгляд судом у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 28 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» із заявою про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг та заявою № на отримання кредиту, підписанням яких підтвердила згоду, що ці заяви разом з умовами отримання кредитів та інших послуг становлять кредитний договір між ними.

У заяві № на отримання кредиту зазначено, що ОСОБА_1 отримує кредит у розмірі 24 360 грн строком на 36 місяців зі сплатою початкового проценту (2 %) від суми кредиту - 400 грн, щомісячних процентів у розмірі 3,69 % від суми кредиту згідно з графіком платежів та річних процентів у розмірі 11,99 % від суми боргу за договором згідно з графіком платежів, а також щоденної пені 0,3% від загальної суми прострочення.

Зі змісту вказаної заяви суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 доручає товариству перерахувати за рахунок отриманого нею кредиту такі суми грошових коштів:

- 20 000 грн на її рахунок;

- 3 600 грн на рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» в рахунок оплати страхового платежу за договором страхування № -С від 28 липня 2016 року;

- 360 грн на рахунок ТОВ «МайСейфеті» на оплату пакета послуги «Охоронець КредитМаркет 24».

Підписаним ОСОБА_1 графіком платежів визначено загальний щомісячний платіж у розмірі 1 708,02 грн (останній у розмірі 1 707,63 грн), який складається з платежів на повернення кредиту, річних процентів та щомісячних процентів. Щомісячні проценти складають фіксовану суму 898,89 грн. Згідно з графіком загальна сума усіх щомісячних платежів за кредитом становить 61 488,33 грн.

Крім того, за встановленими апеляційним судом обставинами, ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила, що умови кредитного договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, їй роз`яснені та зрозумілі; вона ознайомилась з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами; примірник заяви отримала, умови отримання кредитів згодна отримати шляхом роздрукування з веб-сайта кредитодавця. Також ОСОБА_1 засвідчила, що повідомлена у встановленій законом формі про всі умови, передбачені частиною другою

статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

З копії платіжного доручення № І88056021 від 28 липня 2016 року суд встановив факт перерахування кредитних коштів у розмірі 20 000 грн на рахунок

ОСОБА_1 .

Зі змісту довідки ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» № 3179857-SG від 16 липня 2019 року суди встановили, що ОСОБА_1 дійсно оформила кредит на загальну суму 24 360 грн; ОСОБА_1 вносила платежі на погашення заборгованості:

19 серпня 2016 року - 4 500 грн, 4 500 грн та 1 000 грн; 27 вересня 2016 року - 2 000 грн, 28 жовтня 2016 року - 2 000 грн, 28 листопада 2016 року - 1 881 грн,

27 грудня 2016 року - 1 712,70 грн, 30 січня 2017 року - 891 грн та 900 грн;

27 лютого 2017 року - 1 708,52 грн, 28 березня 2017 року - 1 732,50 грн, 3 травня 2017 року - 1 683 грн, 18 липня 2017 року - 3 920 грн, 4 серпня 2017 року -

396 грн. Всього надійшло 28 824,72 грн, за рахунок яких погашено річні проценти у розмірі 1 523,45 грн, щомісячні проценти - 10 786,68 грн та частину кредиту - 16 514,59 грн.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № від 28 липня 2016 року апеляційний суд встановив, що

на 26 червня 2019 року заборгованість складає 42 313,40 грн, з яких 7 845,41 грн заборгованості за кредитом, 1 798,07 грн заборгованості за річними процентами, 20 542,28 грн заборгованості за щомісячними процентами та 12 127,64 грн пеня.

26 червня 2019 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги № 20190626, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Листами ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» від 9 липня 2019 року повідомлено ОСОБА_1

про відступлення права вимоги за укладеним з нею кредитним договором та про необхідність сплати боргу у розмірі 42 313,40 грн в строк до 23 липня 2019 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»).

Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої

статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша

статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада

1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із

ОСОБА_1 товариство дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які були укладені.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої

статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

У зв`язку з цим Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про доведення товариством того, що ОСОБА_1 було видано кредитні кошти, які згідно із заявою були перераховані на зазначені нею рахунки. Колегія суддів враховує, що в заяві від 28 липня 2016 року № на отримання кредиту сторони чітко визначили сукупну вартість кредиту, що складається також із щомісячних процентів у розмірі 3,69 % від суми кредиту, річних процентів - 11,99 % від суми боргу за договором та 0,3 % щоденної пені.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 552/1471/19

(провадження № 61-22760св19).

Також касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма його умовами і погодилась укласти договір саме на таких умовах, про що свідчить її підпис на заяві від 28 липня 2016 року.

Також судами встановлено факт видачі ОСОБА_1 кредитних коштів та внесення у подальшому платежів на виконання умов кредитного договору.

Доказів на підтвердження введення позичальника в оману або застосування до неї нечесної підприємницької практики матеріали справи не містять.

Встановивши недоведення позивачем за зустрічним позовом обставин, якими вона обґрунтовувала підстави для визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Такий висновок відповідає висновку викладеному Верховним Судом у подібних правовідносинах у постанові від 5 серпня 2022 року у справі № 213/1305/20 (провадження № 61-9223св21).

Посилання заявника в касаційній скарзі про розгляд судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, не впливають на правильність висновку суду апеляційної інстанції, який скасував рішення суду першої інстанції саме з цих підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року

у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції у цій справі застосовував не умови отримання кредитів, які дійсно позивачем не підписані, а заяву на отримання кредиту, підписану позичальником ОСОБА_1 , в якій зазначені всі умови отримання кредиту та підстави цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне його погашення.

Аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми права, які не підлягали застосуванню, -

статті 1046, 1047, 1049 ЦК України, є надуманими, оскільки за змістом постанови апеляційного суду вказані норми матеріального права цим судом не застосовувались.

Також підлягають відхиленню доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду України, викладених у постановах

від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13, оскільки вказані постанови прийняті Верховним Судом України у справах про стягнення боргу за договором позики, а у справі, яка переглядається, між сторонами виникли кредитні правовідносини, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Враховуючи скасування постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції, таке рішення касаційним судом не переглядається.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук