Номер провадження: 22-ц/813/262/23
Справа № 509/29/19
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Нечитайло А.Ю.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лебедіна Юрія Ілліча в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

03 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому просила суд розділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/2 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами розташованих за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Новодолинське, «Дорожник 63», СК, телевізор «Самсунг» вартістю 2 000 грн, телевізор і домашній кінотеатр «Самсунг» вартістю 3 000 грн, кухонні меблі вартістю 5 000 грн, комп`ютерний стіл вартістю 600 грн, спортивну стінку вартістю 500 грн, газонокосарку вартістю 1 000 грн, пральну машину вартістю 1 000 грн, нетбук вартістю 2 000 грн, магнітофон вартістю 400 грн, комп`ютер вартістю 1 000 грн, принтер вартістю 500 грн, бігову доріжку вартістю 600 грн, мікрохвильову піч вартістю 800 грн, витяжку вартістю 400 грн, газову та духову плиту вартістю 1 500 грн, два бойлери сумарною вартістю 3 500 грн, та визнати за ними право власності на частку садового будинку з господарчими будівлями, спорудами та земельної ділянки. Провести розподіл судових витрат між сторонами.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 09 серпня 2008 року укладено шлюб. 14 листопада 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали: 1/2 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами 12-А загальною площею 108,1 кв.м вартістю 32 000 грн. й земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0446 вартістю 18 000 грн розташованих за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Новодолинська, «Дорожник-63», садовий кооператив, що підтверджується договором купівлі-продажу №1-466 від 29.04.2015, який перебуває у відповідача; телевізор «Самсунг» вартістю 2 000 грн, телевізор і домашній кінотеатр «Самсунг» вартістю 3 000 грн, кухонні меблі вартістю 5 000 грн, комп`ютерний стіл вартістю 600 грн, спортивну стінку вартістю 500 грн, газонокосарку вартістю 1 000 грн, пральну машину вартістю 1 000 грн, нетбук вартістю 2 000 грн, магнітофон вартістю 400 грн, комп`ютер вартістю 1 000 грн, принтер вартістю 500 грн, бігову доріжку вартістю 600 грн, мікрохвильову піч вартістю 800 грн, витяжку вартістю 400 грн, газову та духову плиту вартістю 1 500 грн, два бойлери сумарною вартістю 3 500 грн. Загальна вартість спільного сумісного майна 73 800 грн. Спальний гарнітур вартістю 7 000 грн, під часу шлюбу позивачу подарували батьки, тому дане майно є його власністю відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Відомості про назву переліченого майна та його вартість зазначені орієнтовано та попередньо. Це пов`язано з тим, що відповідач проживає у будинку, а позивач з ним не спілкується, не має доступу до будинку, наведеного майна й відповідно документів, які перебувають у будинку та можуть підтверджувати зазначені обставини. Відповідач обіцяв розділити майно, нажите під час шлюбу добровільно, але на сьогодні він від цього відмовляється, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_2 , 05 квітня 2019 року адвокат Лебедін Юрій Ілліч в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, який було прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, у якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 серпня 2008 року по 14 листопада 2017 року перебували у шлюбі.

14 листопада 2017 року шлюб між ними був розірваний. В період перебування у шлюбі ними було придбано: транспортний засіб марки TOYOTA, модель COROLA, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_2 вартістю 197 000 грн; наступні речі побуту: прихожа вартістю 1 500 грн, кутовий диван та два крісла вартістю 2 000 грн, столик журнальний вартістю 150 грн, музичний центр вартістю 500 грн, гумові шини для автомобіля вартістю 2 000 грн, холодильник вартістю 3 500 грн, журнальний столик вартістю 150 грн, кухонний куточок вартістю 1 200 грн, письменний стіл вартістю 300 грн, кавоварка електронна вартістю 300 грн, столовий сервіз на 12 персон вартістю 1 500 грн, кухонний посуд вартістю 1 800 грн, мультиварка вартістю 100 грн, кухонний комбайн Braun 2 500 грн, м`ясорубка вартістю 1 400 грн, кавомолка вартістю 50 грн, сковорідки вартістю 1 500 грн. Все перераховане майно знаходиться у користуванні відповідача за зустрічним позовом. Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, у зв`язку із чим, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, а саме: транспортний засіб марки TOYOTA, модель COROLA, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_2 вартістю 197 000 грн; наступні речі побуту: прихожа вартістю 1 500 грн, кутовий диван та два крісла вартістю 2 000 грн, столик журнальний вартістю 150 грн, музичний центр вартістю 500 грн, гумові шини для автомобіля вартістю 2 000 грн, холодильник вартістю 3 500 грн, журнальний столик вартістю 150 грн, кухонний куточок вартістю 1 200 грн, письменний стіл вартістю 300 грн, кавоварка електронна вартістю 300 грн, столовий сервіз на 12 персон вартістю 1 500 грн, кухонний посуд вартістю 1 800 грн, мультиварка вартістю 100 грн, кухонний комбайн Braun 2 500 грн, м`ясорубка вартістю 1 400 грн, кавомолка вартістю 50 грн, сковорідки вартістю 1 500 грн.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

05 квітня 2019 року адвокат Лебедін Юрій Ілліч в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 14 листопада 2017 року шлюб між ним та позивачкою був розірваний. У період шлюбу відповідач за власні кошти купив 1/2 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:0446, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; позивач зазначає, що у період перебування у шлюбі ними було придбано майно: телевізор «Samsung» вартістю 2 000 грн; телевізор і домашній кінотеатр «Samsung» вартістю 3 000 грн; кухонна мебель вартістю 5 000 грн; комп`ютерний стіл вартістю 600 грн; спортивну стінку вартістю 500 грн; газонокосарку вартістю 1 000 грн; пральну машинку вартістю 1 000 грн; нетбук вартістю 2 000 грн; магнітофон вартістю 400 грн; комп`ютер вартістю 1 000 грн; принтер вартістю 500 грн; бігову доріжку вартістю 600 грн; мікрохвильову піч «Samsung» вартістю 800 грн; витяжку вартістю 400 грн; газову та духову плиту вартістю 1 500 грн; два бойлери сумарною вартістю 3 500 грн, але не надає жодних доказів придбання даного майна у період шлюбі, у зв`язку із чим, просив відмовити в задоволенні позову.

16 квітня 2019 року позивач ОСОБА_2 надала суду відповідь на відзив на позов, у якому просила суд первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов.

Відповідач за первісним позовом та одночасно позивач за зустрічним ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Представник зазначеної особи адвокат Лебедін Ю.І. надав до суду заяву, у якій просив відкласти розгляд справи через хворобу.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Суд визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 та ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 : 1/2 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 108,1 кв.м, житловою площею 80,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/4 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 108,1 кв.м, житловою площею 80,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 та ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 земельну ділянку кадастровий номер: :01:003:0446, площею (га): 0,1197 розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :01:003:0446, площею (га): 0,1197, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати в розмірі 369,00 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Лебедін Юрій Ілліч в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а саме, суд у своєму рішенні не зазначив жодного обґрунтування того, з яких підстав він вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки, а не 1/4 частку, як це було вирішено щодо спірного садового будинку.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

ОСОБА_1 повідомлений про розгляд справи належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання ним судової повістки. Клопотань про відкладення судового розгляду чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надходило.

ОСОБА_2 судові повістки про виклик до суду неодноразово надсилалась на відомі суду адреси місця її проживання, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, 05 січня 2023 року судова повістка про виклик до суду була направлена на електронну адресу ОСОБА_2 , яка була вказана нею особисто у відзиві на апеляційну скаргу.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно (ч. ч. 2, 4-5 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Отже, для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації.

Верховний Суд в постанові від 30.11.2022 по справі №759/14068/19 вказав, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Таким чином, оскільки судову повістку було направлено ОСОБА_2 на вказану нею особисто електронну адресу, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзив позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частини перша та друга статі 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який 14 листопада 2017 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 14 листопада 2017 року за актовим записом №391 (а.с. 7).

Між сторонами виник спір про поділ спільного майна, що набуте в період шлюбу.

В період шлюбу подружжям набуто у власність наступне майно, а саме: 1/2 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 108,1 кв.м, житловою площею 80,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер: :01:003:0446, площею (га): 0,1197 розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи, а саме витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 8-10).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.11.2018 по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 про те, що нерухомість придбана за його власні кошти, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.

Вирішуючи питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції виходив, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує, що спірні об`єкти нерухомості набуті подружжям в період шлюбу, про що зазначив у своєму відзиві на позовну заяву (а.с. 45), тобто мають статус об`єктів спільної сумісної власності, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на садовий будинок і земельну ділянку підлягають частковому задоволенню. Суд вважав за можливе визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 108,1 кв.м, житловою площею 80,1кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :01:003:0446, площею (га): 0,1197 розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо поділу майна: телевізор «Samsung» вартістю 2 000 грн; телевізор і домашній кінотеатр «Samsung» вартістю 3 000 грн; кухонна мебель вартістю 5 000 грн; комп`ютерний стіль вартістю 600 грн; спортивну стінку вартістю 500 грн; газонокосарку вартістю 1 000 грн; пральну машинку вартістю 1 000 грн; нетбук вартістю 2 000 грн; магнітофон вартістю 400 грн; коп`ютер вартістю 1 000 грн; принтер вартістю 500 грн; бігову доріжку вартістю 600 грн; мікрохвильову піч «Samsung» вартістю 800 грн; витяжку вартістю 400 грн; газову та духову плиту вартістю 1 500 грн; два бойлери сумарною вартістю 3 500 грн, суд вважає необхідним відмовити в цій частині, оскільки позивачем за первісним позовом не надано жодного доказу придбання даного майна у період перебування у шлюбі.

Проте, з висновком суду першої інстанції про визнання за позивачкою ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що спірне майно набуто сторонами у справі під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована відповідачем Сторони не домовились про порядок поділу майна добровільно, тому спір має бути вирішений судом. Відповідачем ОСОБА_1 не спростовані підстави позову.

Проте, позивачкою не доведено обґрунтованість вимоги про визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №521/121224/13 (провадження №61-11935св19) зробив наступний правової висновок: «У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких базується прийняти ним судове рішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо».

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».

«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)).

Встановлено, що 29 квітня 2015 року під час шлюбу між сторонами була придбана 1/2 частка садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 108,1 кв.м, житловою площею 80,1 кв.м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частка земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0446, площею 0,1197 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, 1/2 частина садового будинку та 1/2 частина земельної ділянки належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя й при поділу цього нерухомого майна кожна із сторін має право на 1/4 частину спірного садового будинку та 1/4 частину спірної земельної ділянки.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, при поділу спірного нерухомого майна кожна із сторін у справі має право на 1/4 частину спірного садового будинку та 1/4 частину спірної земельної ділянки. Отже, за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/4 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0446, площею 0,1197 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 69, 70, 71 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки й ухвалення нового судового рішення в цій частині вимог про задоволенні позову шляхом визнання за позивачкою право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0446, площею 0,1197 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Лебедіна Юрія Ілліча в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2019 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку земельної ділянки й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання права власності на частину земельної ділянки, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0446, площею 0,1197 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 березня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік