Житомирський апеляційний суд
Справа №274/103/22 Головуючий у 1-й інст. Корбут В.В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/103/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання бездіяльності незаконної та зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В.

встановив:

У січні 2022 року позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору №ZRZ0GK00003679, укладеного 28.03.2007 року між ним та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приват Банк» щодо сплати комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; визнати незаконною бездіяльність банку у непроведенні реструктуризації його зобов`язань за вказаним кредитним договором за його заявою від 20.07.2021 року, зобов`язати банк провести реструктуризацію його зобов`язань за вказаним кредитним договором за його заявою від 20.07.2021 року відповідно до підпунктів 6, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 14 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» із врахуванням перерахунку заборгованості через незаконно утриману комісію за видачу кредитних коштів.

На обґрунтування позову зазначає, що 28.03.2007 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003679, валютою даного договору визначено долари США. У забезпечення виконання умов даного договору 28.03.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладеного договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок, розташований за адреосю: АДРЕСА_1 .

23 квітня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», яким визначено підстави для обов`язкової реструктуризації заборгованості валютних кредитів. У зв`язку із вказаним ОСОБА_1 звернувся до кредитора із нотаріально посвідченою заявою від 20.07.2021 року про проведення обов`язкової реструктуризації за кредитним договором. Натомість листом від 04.08.2021 року банк відмовив ОСОБА_1 у задоволенні даної заяви, при цьому жодним чином не вказав в чому саме полягає невідповідність його заяви та які саме документи визначені нормативним актом, не були подані ОСОБА_1 разом із заявою. Вважаючи дану бездіяльність незаконною та з метою проведення обов`язкової реструктуризації валютного зобов`язання ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду.

Крім того зазначає, що за положеннями п.7.1 кредитного договору позичальник зобов`язується сплатити комісію банку за надання фінансового інструменту у розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Проте, відповідно до положень абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживного кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, а тому просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник станом на 01.01.2014 року мав заборгованість (якщо не враховувати неправомірно стягнутої комісії за кредитом) зі сплати тіла кредиту у розмірі 19,78 доларів США, яка була погашена до 20.02.2014 року та заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 85,95 доларів США, яка була погашена до 25.04.2014 року. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що згідно розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 з 01.01.2014 року постійно мав прострочену заборгованість за відсотками. Проте, п.п.1 п.2 ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» вказує про необхідність погашення простроченої заборгованості за відсотками, зафіксованої станом на 01.01.2014 року, а не подальші нарахування. Так, із поданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01.01.2014 року позивач мав заборгованість по відсоткам в сумі 85,95 доларів США. Із п.3.3 кредитного договору вбачається, що кошти отримані від позичальника в першу чергу надходять на погашення прострочених відсотків, а потім на нараховані відсотки. Із розрахунку заборгованості видно, що погашення процентів було здійснено 21.02.2014 року в сумі 81,18 доларів США та 25.04.2014 року в сумі 50,42 доларів США, що вказує на погашення поточної заборгованості за відсотками, зафіксованої станом на 01.01.2014 року. Також вказує, що банк відмовляючи в задоволенні заяви позивача про проведення обов`язкової реструктуризації за валютним кредитом, жодним чином не вказав в чому саме полягає невідповідність заяви та які документи, визначені нормативним актом, не були подані ОСОБА_1 разом із заявою.

Окрім того, Пункт 7.1 кредитного договору є нікчемним на підставі абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент його укладення). Зважаючи на нікчемність даної умови кредитного договору суд першої інстанції вказав на невірний спосіб судового захисту, разом з тим, не надав оцінки нікчемності даної умови договору.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 28.03.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003679, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 8820,00 доларів США на термін до 28.03.2027 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, встановлені цим договором. Відповідно до пункту 7.1 кредит надається, зокрема, для купівлі нерухомості (а.с.9-11).

28 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки нерухомого майна, а саме будинку, який знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а.с.12-15).

20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про проведення реструктуризації заборгованості, у якій просив надати йому всю наявну інформацію про історію здійснення платежів, у тому числі інформацію про дату здійснення кожного платежу, суму кожного здійсненого платежу, інформацію про призначення кожного здійсненого платежу, суму наявної простроченої заборгованості станом на 01.01.2014 року по день закінчення строку дії кредитного договору № ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 р. (в тому числі достроковому закінченню строку дії кредитного договору), здійснити обов`язкову реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором №ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 року та надіслати йому поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів) (а.с.22-24).

Листом № 20.1.0.0.0/7-210720/7729 від 04.08.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив позивача про відмову у проведенні реструктуризації зобов`язань за кредитним договором № ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 року, згідно з вимогами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам, що встановлені законодавством України (зокрема, Закону України «Про споживче кредитування»), ненаданням необхідних для проведення реструктуризації документів, що встановлені/надання яких вимагалось Банком згідно з законодавством України (зокрема Законом України «Про споживче кредитування») (а.с.39).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що станом на 01.01.2014 року ОСОБА_2 мав прострочену заборгованість перед Банком за кредитним договором № ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 року, яку не було погашено до дня проведення реструктуризації (до 20.07.2021 року), а відтак, зважаючи на положення пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», підстави для проведення реструктуризації зобов`язання за наведеним кредитним договором відсутні. Крім того, враховуючи ту обставину, що положення пункту 7.1 кредитного договору № ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 року в частині встановлення Банком комісії та винагороди є нікчемним, тому відсутні підстави для визнання вказаних положень кредитного договору недійсними через обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним виходячи із наступного.

Стаття 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно ст.17 цього Закону кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX від 13.04.2021 року, який надає позичальнику право на проведення реструктуризацій зобов`язання за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті.

Так, п.п.1,2,3 п.7 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування», з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-ІХ, визначено, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом:

1) обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі:

- наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника;

- відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації;

2) виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

- предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

- предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

3) реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Із наданого ОСОБА_1 розрахунку заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 01.01.2014 року мав прострочену заборгованість за тілом кредиту 19,78 доларів США, за процентами 85,56 доларів США. Станом на 25.04.2014 року прострочена заборгованісті за тілом кредитом становила 00,00 доларів США, проте існувала прострочена заборгованість за процентами у сумі 242,29 доларів США, а також була сплачена заборгованість за процентами у сумі 50,42 доларів США (а.с.19).

З огляду на це доводи апеляційної скарги про погашення заборгованості за відсотками 25.04.2014 року, зафіксованої станом на 01.01.2014 року у сумі 85,95 доларів США, є необґрунтованими (а.с.16-21).

Окрім того, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що прострочену заборгованість за процентами станом на 01.01.2014 року було погашено до дня проведення реструктуризації (до 20.07.2021 року).

Суд також враховує, що Постановою від 08.07.2022 р. у справі № 274/5437/21 встановлено, зокрема, що станом на 06.07.2021 р. розмір заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором № ZRZ0GK00003679 від 28.03.2007 р. становив: за простроченим тілом кредиту 544,69 доларів США, за простроченими відсоткам 796,03 доларів США (а.с.74).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для проведення реструктуризації зобов`язання за наведеним кредитним договором відповідно до положення пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» є вірним.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним пункту 7.1 Кредитного договору в частині встановлення Банком комісії та винагороди виходячи з наступного.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору було встановлено, що позичальник зобов`язувався сплачувати комісію банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 червня 2019 року у справі №16/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, пункт 7.1 Кредитного договору в частині встановлення сплати позичальником комісії банку за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2% від суми виданого кредиту в день видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати є нікчемним з моменту укладення правочину на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення, а тому відсутні підстави для визнання вказаних положень кредитного договору недійсними через обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2023 року.

Головуючий Судді