Справа № 456/1505/22 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/3231/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Назар Х.Б.;

адвоката Огородника О.І.

- представника позивача ОСОБА_1 ;

відповідача ОСОБА_2 та його представника

- адвоката Мироненка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути зі згаданого відповідача 496 752 грн. 53 коп., з яких: сума основного боргу - 100 000 грн.; 3 % річних - 5 945 грн. 76 коп.; інфляційні втрати - 25 806 грн. 77 коп.; сума штрафної пені згідно з умовами договору - 365 000 грн, а також стягнути судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 26 лютого 2020 року між сторонами даного спору було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичає, а відповідач приймає у власність 100 000 грн., які зобов`язується повернути до 26 травня 2020 року у національній валюті. Про отримання 100 000 грн. позики відповідач власноручно написав розписку. Однак, позику до 26.05.2020 року відповідач так і не повернув. Оскільки відповідач своєчасно не повернув позику, то, згідно ст. 1050 ЦК України він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім цього, відповідно до п.9 Договору позики за весь час прострочення виконання зобов`язань щодо повного та своєчасного погашення боргу на суму простроченого зобов`язання в терміни, вказані в п.4 даного договору, нараховується штрафна пеня в розмірі одного відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення позики, яку відповідач зобов`язаний сплатити позивачу одночасно з поверненням суми позики. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача 100 000 грн. заборгованості за договором позики; 5 945 грн. 76 коп. 3% річних за період з 27.05.2020 року по 20.05.2022 року включно; 25 806 грн. 77 коп. інфляційних втрат за період з 27.05.2020 року по 20.05.2022 року включно та 100 000 грн. штрафних санкцій відповідно до п. 9 умов Договору позики у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення повернення позики за період з 21.05.2021 року по 20.05.2022 року (а.с. 1-7).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 239 228 грн. 32коп, з яких: сума боргу за договором позики - 100 000 грн., 100 000 грн. пеня, 5 238 грн. 92 коп. 3 % річних, 16 769 грн. 41 коп. інфляційні втрати, 15 000 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 2 219 грн. 99 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено(а.с. 84-98).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що отримані ним від позивача кошти були отриманими, як «авансові платежі», які були сплаченими ним «будівельній фірмі ТОВ «Інвест Гал Буд» за придбану квартиру з паркомісцем, і ці кошти були отриманими від позивача, як від представника згаданої будівельної фірми.

Вважає, що «надання дружиною Позивача письмової згоди на укладення договору позики не означає, що передані грошові кошти були не від «Інвест Гал Буд».

Вважає, що судом не мотивовано зменшення розміру пені з 365 000 грн. (який був предметом позовних вимог) саме до 100 000 грн., «а не, наприклад, 10 000, 00 грн.».

Вважає, що судом було «проігноровано посилання на строк позовної давності… до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)» (а.с. 102-105).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як вбачається зі змісту Договору позики та Розписки, які датовані 26 лютого 2020 року та копії яких долучені позивачем до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 (відповідач/апелянт) саме позичив і саме у ОСОБА_1 100 000 грн., які зобов`язувався повернути до 26 травня 2020 року (а.с. 12, 15).

Вищезгадані Договір позики і Розписка не містять жодного слова про «авансові платежі» та «будівельну фірму ТОВ «Інвест Гал Буд».

Крім цього, у операціях з нерухомістю аванс сплачується покупцем продавцю в рахунок майбутніх платежів за цю нерухомість. На твердження самого апелянта, саме він був покупцем квартири з паркомісцем, а відтак лише він міг сплачувати продавцю згаданої нерухомості («будівельній фірмі ТОВ «Інвест Гал Буд») аванс за цю нерухомість, але не навпаки.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які регламентують укладення та виконання саме договорів позики між фізичними особами, а не будь-які інші.

Заяви від 28.02.2020 року, копії яких відповідачем долучені до матеріалів справи, якими ТзОВ «ІНВЕСТ ГАЛ БУД» (від імені якого діяв ОСОБА_1 ) заявляє про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_2 (як покупця квартири та машиномісця), не спростовують наявності договірних відносин, які випливають з Договору позики, який було укладено 26.02.2020 року між ОСОБА_1 , як фізичною особою - позикодавцем, та ОСОБА_2 , як фізичною особою - позичальником.

Відтак, доводи апеляційної скарги з посиланням на «авансові платежі» та «будівельну фірму ТОВ «Інвест Гал Буд» до уваги прийматися не можуть.

Свобода договору, як і справедливість, добросовісність та розумність, відносяться до загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Сторони, укладаючи 26.02.2020 року договір позики, домовились, що позичальник (відповідач/апелянт) поверне позивачу позичені в останнього 100 000 грн. до 26.05.2020 року (пункт 4 Договору), а у випадку прострочення виконання цього зобов`язання на суму простроченого зобов`язання нараховується штрафна пеня в розмірі одного відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення позики (пункт 9).

За змістом частини 3 статті 551 ЦК України, суду за наявності певних обставин (зокрема - якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків) надано право зменшити розмір неустойки, який передбачений укладеним між сторонами договором.

З урахуванням обставин справи в їх сукупності колегія суддів вважає, що присуджений до стягнення розмір пені в сумі 100 000 грн. (тобто - в розмірі основного боргу за договором позики) відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а тому доводи апеляційної скарги про «немотивованість» рішення суду в цій частині до уваги прийматися не можуть.

Цивільним кодексом України встановлено, що:

-позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256);

-загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257);

-до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (частина 2 статті 258);

-перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261);

-зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (зокрема - стягнення неустойки) (частина 1 статті 266).

Як вбачається з вищенаведеного, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Відповідач зобов`язувався повернути суму позики до 26.05.2020 року (пункт 4 Договору позики). Відтак, перебіг позовної давності почався 27.05.2020 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.05.2022 року, тобто - в межах трьохрічного строку позовної давності.

Відтак, позовна давність до основної вимоги (повернення боргу за договором позики) на час звернення позивача до суду з даним позовом не сплила.

Відповідно, не сплила позовна давність і до додаткової вимоги (про стягнення пені) - за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду з даним позовом.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення пені також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Позивачем 02 січня 2023 року було подано до суду Відзив на апеляційну скаргу: з доказами надіслання такого відповідачу (а.с. 122-130).

У цьому Відзиві … міститься посилання на те, що витрати позивача на правову допомогу адвоката у Львівському апеляційному суді становлять 10 000 грн.

13 лютого 2023 року позивачем було подано до суду також і Заяву про розподіл судових витрат у справі: з доказами надіслання такої Заяви і відповідачу (а.с. 131-139).

Ця Заява містить детальний опис робіт адвоката та вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у справі.

ЦПК України встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання цієї правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).

Як стверджується матеріалами справи, представник позивача в порядку надання останньому професійної правничої допомоги приймав особисту участь у апеляційному розгляді справи в суді апеляційної інстанції на підставі Договору про надання правничої допомоги (копія якого разом з додатками до нього є наявною у матеріалах справи) і до заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу долучено відповідні докази про надання такої допомоги цим представником, саме як адвокатом, та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що вже сплачена позивачем.

Натомість, відповідачем (апелянтом) та його представником так і не було подано до суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та (або) доводів і доказів про неспівмірність цих витрат, що унеможливлює вирішення судом питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки (ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності) суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, з власної ініціативи.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 454/3919/18 (провадження № 61-13848св21) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2022 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 лютого 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.