ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Чернівці
Справа № 727/1839/21

Провадження №22-ц/822/252/23

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар: Скрипка С.В.,

учасники справи:

позивачі Міністерство оборони України та Квартирно-Експлуатаційний відділ м. Чернівці,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року, головуючий у І-й інстанції ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року в.о. військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці (далі КЕВ м. Чернівці) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що земельна ділянка площею 3,7309 га (кадастровий номер :17:001:0199) військового містечка № НОМЕР_1 відноситься до земель оборони та перебуває на праві постійного користування КЕВ м. Чернівці, цільове призначення її для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України.

Указана земельна ділянка зареєстрована за державою, землекористувачем є КЕВ м. Чернівці на підставі державного акту на право користування землею серії Б №037683 від 01.03.1980, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів.

Вказував на те, що у вересні 2020 року комісією КЕВ м. Чернівці виявлено факт самовільного зайняття цивільною особою ОСОБА_1 частини земельної ділянки площею 0,0100 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території військового містечка № НОМЕР_1 , у вигляді змонтованого металевого паркану, який порушує межі земельної ділянки військового містечка та становить перешкоду у користуванні земельною ділянкою.

ОСОБА_1 є мешканкою та власницею сусіднього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :17:001:0088), а металевий паркан огороджує вказаний сусідній будинок.

Громадянкою ОСОБА_1 самовільно зведена огорожа, яка не знесена, тобто указане правопорушення не усунуто та є таким, що триває у часі.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою нею частиною земельної ділянки (загальна площа ділянки 0,0100 га) військового містечка № НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно встановленого паркану.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0100га військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленого металевого паркану.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Посилається на те, що рішення суду є незаконним, не ґрунтується на вимогах закону, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла частину земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га, кадастровий номер :17:001:0199, є передчасним, оскільки не підтверджений належними та допустимими доказами.

Конфігурація земельної ділянки з кадастровим номером :17:001:0199 на плані військового містечка із графічно зображеною частиною земельної ділянки, яка нібито самовільно захоплена відповідачем, не відповідає конфігурації, визначеній в державному акті на право користування землею серії Б№037683 від 01 березня 1980 року та у витязі з Державного земельного кадастру.

Матеріали справи не містять висновку експерта про те, чи дійсно земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , межує із земельною ділянкою, яка належить КЕВ м. Чернівці, і що встановлений нею металевий паркан розміщений на земельній ділянці КЕВ м. Чернівці.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Керівник Чернівецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону К.Покора у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зазначає, що 31 серпня 2020 року комісією у складі службових осіб КЕВ м. Чернівці при перевірці військового містечка № НОМЕР_1 виявлено самовільне зайняття земельної ділянки орієнтованою площею 0,0100 га військового містечка у вигляді змонтованого металевого паркану, про що відповідно було складено акт від 15 вересня 2020 року. Разом з цим, до акту було додано план військового містечка № НОМЕР_1 , в якому вказано, що дане військове містечко розміщується на двох земельних ділянках, а саме, площею 3,7309 га (кадастровий номер :17:001:0199) та площею 0,4691 га, загальна площа яких складає 4,2000 га.

Апелянт не наводить жодних доказів, які б спростували факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки за кадастровим номером :17:001:0199 площею 0,0100 га шляхом самовільного встановлення металевого паркану.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 самовільно зайняла частину земельної ділянки орієнтовною площею 0,0100га (кадастровий номер :17:001:0199), що належить квартирно експлуатаційному відділу м. Чернівці та призначена для розміщення і постійної діяльності Збройних Сил України. Тобто судом установлено наявність всіх визначених наведеними вище нормативними актами умов для задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні вказаною частиною земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленого металевого паркану.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, з огляду на наступне.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право користування землею та витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № HB-016 від 22.12.2016 року земельна ділянка в АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :17:001:0199) належить квартирно експлуатаційному відділу м. Чернівці та призначена для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України.
Відповідно до Акту про виявлене самовільне зайняття земель оборони або нерухомого військового нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що внаслідок перевірки комісією 31.08.2020 року військового містечка № НОМЕР_1 за вказаною адресою було виявлено самовільне зайняття частини земельної ділянки орієнтовною площею 0,0100 га у вигляді змонтованого металевого паркану, який порушує межу земельної ділянки військового містечка та становить перешкоду у користуванні земельною ділянкою. При моніторингу публічної кадастрової карти встановлено, що самовільне зайняття (неправомірне вилучення) здійснено жителями сусіднього будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлена особа є власником сусідньої ділянки ОСОБА_1 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що суміжна земельна ділянка площею 0,0812 га з кадастровим номером :17:001:0088 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ..
Особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої (станом на час прийняття спірного рішення ради) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.
Землі оборони належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (пункт «в» частини четвертої статті 84 ЗК України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина друга статті 84 ЗК України).
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» ( далі Закон) військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до Закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, у тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону).
Відповідно до частини другої статті 3 Закону з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо (частина перша статті 4 Закону).
Відповідно до статті 1 Закону України від 27 листопада 2003 року № 1345-ІV «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.
Стаття 4 Закону України «Про використання земель оборони» регулює питання використання земель оборони в господарських цілях, зокрема військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України та у відповідності до цього закону. Забороняється відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, іноземним державам, іноземним юридичним особам та іноземцям.
Згідно зі статтею 9 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» до повноважень Кабінету Міністрів України стосовно Збройних Сил України віднесено, в тому числі, встановлення порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, фондів і майна.
Стаття 10 Закону України «Про Збройні Сили України» регулює повноваження Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України, зокрема Міністерство оборони України: здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України; реалізує політику держави у Збройних Силах України, розробляє принципи їх будівництва, визначає напрями розвитку Збройних Сил України і підготовки їх у мирний та воєнний час; забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України…, … організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України; провадить розвідувальну та інформаційно-аналітичну діяльність з метою забезпечення виконання завдань, які покладені на Збройні Сили України; взаємодіє з органами державної влади та громадськими організаціями, контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України; розглядає звернення, здійснює прийом громадян з питань, що належать до компетенції Міністерства оборони України; здійснює в межах своєї компетенції міжнародне співробітництво за воєнно-політичним, військово-технічним та іншими напрямами, а також з питань цивільно-військових відносин з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями; здійснює інші повноваження, передбачені законом.
Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730), визначає, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України; органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448 (далі Положення № 448), організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном (пункт 1.1 Положення № 448).
Основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення, в першу чергу, є забезпечення військових частин фондами військового містечка, територією та земельними ділянками.
Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України; територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління; квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин (пункт 2.1 Положення № 448).
Згідно з пунктом 5.14 Положення №488 фонди військових містечок та земельні ділянки обліковуються у КЕВ.
У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Верховний Суд в Постанові у справі № 926/2189/17 від 12.04.2018 р. зазначив, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Частинами 2 та 3 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є доведена позивачем сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, позивачами доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 самовільно зайняла частину земельної ділянки орієнтовною площею 0,0100га (кадастровий номер :17:001:0199), що належить квартирно експлуатаційному відділу м. Чернівці та призначена для розміщення і постійної діяльності Збройних Сил України.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що Акт про виявлення самовільного зайняття земель оборони або нерухомого військового нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 4,2000 га від 15 вересня 2020 року, складено комісією, до якої зокрема входив інженер із землекористування КЕВ м. Чернівці ОСОБА_5 . До матеріалів справи були додано план військового містечка КЕВ м. Чернівці з графічними зображеннями земельної ділянки №106/1 площею 3.7309 га кадастровий номер :17:001:0199, а також зазначено місце самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0100 га власником сусідньої земельної ділянки кадастровий номер :17:001:0088, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
В свою чергу, апелянт на спростовування доводів позовної заяви мала можливість надати відповідні докази, зокрема, висновок експерта, складений на її замовлення.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 6 статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
З наданої до суду першої інстанції інформації УДМС у Чернівецькій області від 03 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с.34).
Згідно з пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово надсилалася на зареєстроване місце відповідача судові повістки, які поверталася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а саме 17 березня 2021 року, 12 квітня 2021 року, 15 червня 2021 року, 26 липня 2021 року, що є доказом належного інформування судом першої інстанції ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 23 березня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак