Справа №932/795/22
Провадження №2/932/215/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 28 січня 2022 року надійшов вищезазначений позов, в якому позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Стислий виклад позиції позивача зазначеної у позові.

Так, позивачем зазначено, що він з дочкою є власниками квартири. Відповідачка будучи його дружиною була зареєстрована та фактично проживала у зазначеній квартирі з 15.07.2005. В подальшому за рішенням суду шлюб між ними був розірваний за рішенням суду, в якому зазначено, що спільне проживання між сторонами неможливе. Таким чином, сторони з 2019 року не проживають як сім`я, не ведуть спільне господарство. Однак відповідачка не дивлячись на розірвання шлюбу продовжила проживати в його квартирі, систематично порушує правила співжиття, що робить не можливим проживання для нього та його доньки. 10.02.2019 його побили друзі відповідачки перебуваючи в його квартирі. Позивачка має власне житло, тому її виселення не завдасть шкоди її інтересам.

Стислий зміст відзиву відповідача.

Відповідач зазначає, що постійно мешкає у спірній квартирі, що підтверджують свідки та документи щодо оплати комунальних послуг. До позовної заяви не надано доказів що реєстрація його колишньої дружини перешкоджає в користуванні чи розпорядженні його майном, як і надано доказів наявності у відповідачки іншого житлового приміщення.

Позивач та його представник у судовому засіданні свої вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, позивач надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, надали пояснення аналогічні до викладених у відзиві.

У судовому засіданні допитано доньку сторін ОСОБА_5 , яка зазначила, що мешкає за адресою АДРЕСА_2 та вважає, що маму не треба виселяти, оскільки проживати з батьком не хоче, так як з ним майже не спілкується, боїться його. Раніше батько зловживав алкогольними напоями та чинив конфлікти, вибивав двері. Їй належить половина квартири, вважає, що маму виселяти не можна.

Також допитано, як свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що знайомий з ОСОБА_7 більше 12 років, сварки у них в сім`ї виникають часто, ініціаторами виступають обоє. Свідком сварок він був під час їх подружнього життя, після розірвання шлюбу все відомо йому зі слід позивача.

Фактичні обставини встановлені судом.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20 вересня 2019 рішенням суду.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво серії НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 2015 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відповідно розписок сусідів, що долучені до матеріалів справи, встановлено що ОСОБА_8 проживає за адресою АДРЕСА_2 понад 15 років.

Згідно відповіді КП ДМБТІ ДМР від 08.08.2022 №5689 встановлено, що станом на 31.12.2012 за ОСОБА_9 зареєстрована частина квартири по АДРЕСА_3 .

Разом з тим, слід зазначити, що дана інформація надається станом на 31.12.2012. Більш актуальних доказів про зареєстроване право власності за відповідачкою іншого житлового приміщення не надано.

Норми права, що застосував суд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом і цим відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Тобто закон захищає не тільки права власника, а й права користувача.

Відповідно до вказаної норми, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду.

Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Як встановлено під час судового розгляду відповідачка проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 15.07.2005 по теперішній час, разом з неповнолітньою донькою, яка є співвласницею цієї квартири.

Той факт, що відповідачка вже не підтримує сімейні відносини з позивачем, не позбавляє її права на користування квартирою, оскільки таке право виникло в неї ще до припинення сімейних відносин на підставі ст. 405 ЦК України.

Суд вважає неспроможним посилання позивача на те, що відповідач має у власності інше нерухоме майно, оскільки ним не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має реальну можливість користуватися вказаним майном та проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у його проживанні.

Надані позивачем як докази висновок спеціаліста СМЕ №492, №556, суд не приймає як належні докази, оскільки вони жодним чином не дають можливості встановити обставини на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог та не можуть бути підставою для втрати особою, зокрема відповідачем, права користування житловим приміщенням. Крім того враховуючи, що позивач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

З огляду на відсутність обґрунтування доводів викладених у позові і будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо), а також наявності перешкод, що чиняться відповідачкою позивачем, позовна заява є такою, що не може бути задоволена.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 17.01.2023 о 08:15 год.

Суддя: В.І. Цитульський