Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2023 Справа №607/7527/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді В.М. Братасюка, секретаря судового засідання М.О. Мокрій

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Стрілкової М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі в спрощеному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Головного управління ДПС у Тернопільській області, про відшкодування заданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и в

На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Головного управління ДПС у Тернопільській області, про відшкодування заданої моральної шкоди в розмірі 37788,74грн.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що працівниками Головного управління ДПС у Тернопільській області 12.02.2021року на його ім`я сформовано вимогу №Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн., на підставі якої, Головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хомик Ю.М., 04.06.2021 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65656316, в рамках якого, 07.06.2021 було винесено постанову про арешт його майна, постанову про арешт його коштів, а 21.12.2021 постанову про звернення стягнення на належну йому заробітну плату та інші доходи.

Не погодившись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень, він звернувся до суду із позовом про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн., в результаті розгляду справи вимога скасована, визнана протиправною. Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Хомик Ю.М., 23.12.2021 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №65656316, якою припинено чинність арешту його майна та повернено без виконання постанови про стягнення на належну йому заробітну плату та інші доходи, а також було винесено постанову про зняття арешту з коштів, проте в період з 07.06.2021 по 23.12.2021 року, на підставі винесених постанов він був позбавлений права розпоряджатися належним йому майном та коштами, внаслідок чого зазнав страждань, які полягали у постійній тривозі та занепокоєні з приводу відсутності законної можливості розпоряджатися власним майном та коштами, у постійному страху щодо можливості свавільних протиправних дій відносно нього з боку органів державної влади, у розчаруванні щодо професійності та об`єктивності органів державної влади, та у відчутті несправедливості щодо нього з боку відповідача, який є органом державної влади, що в сукупності викликало у нього психоемоційний стрес та розлади сну.

Окрім того, у вказаний період він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, які міг би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту своїх порушених прав, а також йому необхідно було докласти додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на зазначене вважає, що йому було завдано моральну шкоду, яку він користуючись принципами розумності та справедливості, оцінює у розмірі 37788,74 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити, із зазначених у ньому підстав.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив у повному обсязі, надіславши відзив на позов, зазначає, що відсутній причинний зв`язок між оскарженням податкової вимоги відповідача та шкодою, яку просить відшкодувати позивач, а наведені позивачем обставини базуються на припущеннях.

Заслухавши пояснення учасників справи, та дослідивши докази Судом встановлені наступні обставини.

12.02.2021 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області на ім`я позивача сформовано вимогу № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн., на підставі якої, Головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хомик Ю.М., 04.06.2021 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65656316, в рамках якого, 07.06.2021 було винесено постанову про арешт майна, постанову про арешт коштів, а 21.12.2021- постанову про звернення стягнення на належну заробітну плату ОСОБА_1 та інші доходи.

Не погодившись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн.

05 жовтня 2021 року Тернопільським окружним адміністративним судом винесено рішення № 500/5332/21, яким вимогу № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн. скасовано та визнано протиправною.

Восьмим апеляційним адміністративним судом 23 листопада 2021 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду № 500/5332/21 від 05 жовтня 2021 року про скасування та визнання протиправною вимоги № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн. залишено без змін.

25 січня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною і скасування вимоги та зобов`язання вчинити дії.

На підставі вказаних судових рішень Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хомик Ю.М., 23.12.2021 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №65656316, якою припинено чинність арешту майна позивача та повернено без виконання постанови про стягнення на належну йому заробітну плату та інші доходи, а також було винесено постанову про зняття арешту з коштів.

Таким чином, в період з 07.06.2021 по 23.12.2021 року, на підставі винесених постанов Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хомик Ю.М. в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі протиправної вимоги № Ф-5642-54у про сплату боргу (недоїмки) на суму 37788,34 грн., ОСОБА_1 був позбавлений права розпоряджатися належним йому майном та коштами, внаслідок чого зазнав страждань, які полягали у постійній тривозі та занепокоєнні з приводу відсутності законної можливості розпоряджатися власним майном та коштами, у постійному страху щодо можливості свавільних протиправних дій відносно нього з боку органів державної влади, у розчаруванні щодо професійності та об`єктивності органів державної влади, та у відчутті несправедливості щодо нього з боку відповідача, який є органом державної влади, що в сукупності викликало у нього психоемоційний стрес та розлади сну.

Окрім того, позивач зазначає, що у вказаний період він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, які міг би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту порушених прав, а також йому необхідно було докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, він був змушений змінити свій спосіб життя з врахуванням відсутності можливості розпоряджатися належним майном та коштами, та скоротити кількість часу, який виділяв на спілкування з родичами та сином, до необхідного мінімуму, так як змушений був витратити цей час на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту порушених прав.

Викладені в позові обставини позивач підтверджує власними поясненнями та копіями рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив у повному обсязі, зазначивши що позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Стаття 56 Конституції України гарантує кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я . 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

На запитання головуючого судді позивач повідомив, що завдана йому відповідачем шкода полягає саме у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого зі сторони працівників відповідача, відчув повну безпомічність перед посадовими (службовими) особами органів державної влади, що підірвало віру у можливість захисту інтересів правовими методами. Також був змушений витрачати час на зібрання доказів, складання документів, звернення до суду всіх інстанцій та участь в судових засіданнях.

Також був позбавлений розпорядитися власним майном (грошовими накопиченнями), котрі планував витратити на закупівлю дров на зиму з метою опалення житла.

До спірних правовідносин підлягає до застосування загальна ст. 1167 ЦК України «Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду»

1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з означених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди, його вину (адже незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт до позивача не застосовувалося), та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Позивач мав можливість і скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції в судовому розгляді у суді. У результаті розгляду його адміністративного позову органом судової влади ухвалене рішення про задоволення позову, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5642-54 на суму 37788,34 грн., що є, на думку суду, достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації.

Проте сам по собі факт скасування рішенням суду вимоги Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5642-54, не може бути самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання морального відшкодування, якщо при формуванні вимоги, як носієм державної влади, при тлумаченні закону, оцінюванні фактів або доказів, не було допущено випадків злого умислу (malice) або грубої недбалості (gross negligence); іншими словами ненавмисні помилки (unintentional failings), допущені під час здійснення повноважними особами їхніх функцій виключають відповідальність за заподіяння шкоди.

Оглядом змісту рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.10.2021року у справі №500/5332/21, яким задоволено позов ОСОБА_1 вбачається, що судом встановлено «Згідно долученої позивачем до матеріалів довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за місцем роботи ОСОБА_1 проводилася сплата страхових внесків за спірні періоди. Враховуючи обставини у справі та законодавчі положення, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на нараховування та сплату роботодавцями за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску у розмірі, не меншому мінімального страхового внеску на місяць, за спірний період, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску як фізичної особи - підприємця. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що винесена відповідачем оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є необґрунтованою, винесеною без урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, з порушенням вимог частини другої статті 2 КАС України, а отже є протиправною та підлягає скасуванню.»

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом приписів ст.ст. 1173, 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування чи посадових осіб цих органів, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю яких завдано шкоду, а на державу.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі № 813/5138/13-а,від 12 лютого 2018 року у справі № 800/500/16 та від 01 березня 2018 року у справі № 9901/377/18.

Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта;по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.»

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №464/3789/17: «Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції».

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц: «Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду».

(!) З огляду на зазначене суд приходить до переконання, що позивач довів суду належними, допустимими та достатніми доказами, за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом», порушення його звичного способу життя та позбавлення можливості реалізації своїх потреб та бажань у період з 07.06.2021року по 23.12.2021року внаслідок свідомого, діями відповідача, котрий, як вбачається рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.06.2022 року у справі №500/5332/2 (абзац 10 та 11 сторінки 4 рішення), був достеменно обізнаний про те, що за позивача, був нарахований та сплачений в бюджет єдиний страховий внесок роботодавцем - однак позбавив позивача права на вільне розпоряджатися належним йому майном та коштами.

При цьому суд наголошує, що ні про які ненавмисні помилки (unintentional failings), допущені під час здійснення повноважними особами їхніх функцій, не може йти мови, оскільки дії відповідача носили цілком умисний характер.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, при оцінці розміру моральної шкоди позивач виходив із засад справедливості, визначивши суму моральної шкоди тотожну до суми, яка була заявлена відповідачем у сформованій ним протиправній вимозі № Ф-5642-54, разом з тим, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та духовних страждань позивача, ступінь вини відповідача, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, за доцільне визначити розмір моральної шкоди, який підлягає одноразовому стягненню з відповідача у сумі 5000 грн.

Суд не приймає до уваги доводи відповідачів щодо ненадання позивачем суду доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, оскільки у практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Суд безперечно сприймає той факт, що український соціум живе в умовній «поліцейській» державі, в котрій людина далеко не зажди є соціальною цінністю, а орган влади далеко не зажди сервісом для людини, а швидше, в кращих традиціях совка, здійснює каральну функцію. А відтак безпідставне обмеження людини у здійсненні нею права власності, необхідність витрачати власний часі і нерви в національних судах, без сумніву спричиняють психологічну напругу та незручності.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно із підпунктом 4.1.3 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України (далі ПК України), одним із принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, є невідворотність настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства. Так, відповідно до положень п. 21.3 ст. 21 ПК України (в редакції Закону від 7 грудня 2017 р. № 2245-VIII) шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, має відшкодовуватися за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 133, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління ДПС у Тернопільській області про відшкодування заданої моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складання повного тексту. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава Україна, в особі Головного управління ДПС у Тернопільській області, , м.Тернопіль, вул.Білецька, 1.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк