Ухвала

06 березня 2023 року

місто Київ

справа № 761/22751/22

провадження № 61-24вп23

Верховний Суд, який діє у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О., розглянув звернення Шевченківського районного суду міста Києва в ухвалі від 04 січня 2023 року про визначення підсудності у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у жовтні 2022 року звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою, у якій просив видати судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою від 04 січня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва передав справу № 761/22751/22 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на дитину до Верховного Суду для визначення підсудності відповідно до правил статті 29 ЦПК України.

Під час вирішення питання про визначення підсудності справ Верховний Суд керується положеннями ЦПК України.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що правило статті 29 ЦПК України може бути застосоване Верховним Судом виключно щодо визначення підсудності у справах позовного провадження.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що правило статті 29 ЦПК України стосується сторін, які є учасниками лише позовного провадження, що передбачено частиною першою статті 42 ЦПК України, коли при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).

Наказне провадження є особливим спрощеним видом провадження у цивільному судочинстві, спрямованим на прискорене надання судового захисту прав особи, які оцінюються як безспірні, шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без проведення судового засідання та без здійснення виклику заявника (стягувача) і боржника (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).

Верховний Суд врахував, що звернення Шевченківського районного суду міста Києва направлене на визначення підсудності заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, тобто у межах наказного провадження, що виключає можливість застосування до спірних процесуальних відносин правил статті 29 ЦПК України.

Верховний Суд наголошує на тому, що правила статті 29 ЦПК України не підлягають розширеному тлумаченню (застосуванню до справ наказного провадження) та стосуються виключно справ позовного провадження.

Тож у визначенні підсудності заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини потрібно відмовити.

Верховний Суд роз`яснює, що звернення з клопотанням про визначення підсудності справи буде можливим у тому випадку, коли заявник звернеться до суду з відповідним позовом, а не із заявою про видачу судового наказу.

Керуючись статтею 29 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у визначенні підсудності заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний