Ухвала

26 січня 2023 року

м. Київ

справа № 204/4344/19

провадження № 61-834ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу адвоката Монича Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом Дніпровської міської ради до Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельник Олександра Івановича, П`ятої Дніпровської нотаріальної контори, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Дніпровська міська рада подала позов до суду до Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельника О. І., П`ятої Дніпровської нотаріальної контори, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Ухвалою від 21 червня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову задовольнив частково.

Заборонив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вчинення дій, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна - будівлі торгівельного павільйону літ. Т-1, загальною площею 64,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонив державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії (у тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку, інші дії, передбачені чинним законодавством України), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення позову у цій цивільній справі щодо будівлі торгівельного павільйону літ. Т-1, загальною площею 64,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 подала клопотання про скасування заходів забезпечення позову прийнятих ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2019 року.

Ухвалою від 02 листопада 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовив.

Постановою від 07 грудня 2022 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року без змін.

У січні 2023 року адвокат Монич О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року.

Посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права,особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

У відкритті провадження за касаційною скаргою слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; а також ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову, а також постанова суду апеляційної інстанції, винесена за результатами перегляду цієї ухвали, не підлягають касаційному оскарженню, оскільки ухвала суду першої інстанції відсутня в переліку ухвал суду, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку після її перегляду згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Інше тлумачення вказаних правових норм не узгоджується із завданнями та основними засадами цивільного судочинства, наведеними у статті 2 ЦПК України, щодо розумності строку розгляду справи судом та сутнісним змістом касаційного провадження.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційна скарга подана на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті провадження за такою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою адвоката Монича Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом Дніпровської міської ради до Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельника Олександра Івановича, П`ятої Дніпровської нотаріальної контори, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська