У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 296/3094/22

провадження № 61-13053ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 24 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Галина Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбо фінанс», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійсним правочину,

В с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_3 , через представника ОСОБА_6 , звернувся до Корольовського районного суду міста Житомира з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2008 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 10 листопада 2008 року в нотаріальному порядку.

Позов мотивований тим, що за договором факторингу від 06 серпня 2020 року він, ОСОБА_3 , придбав у ТзОВ «ФК «Арбо фінанси» право вимоги за кредитним договором № 0501/0208/88-015, який укладений 12 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 . Позичальник кредитних зобов`язань не виконував. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року в справі № 2-251/12 стягнуто з ОСОБА_5 на користь кредитора заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 137 267,70 дол США та 67 854,38 грн. Судове рішення набрало законної сили, але не виконано. Виконавчий лист повернутий стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Договір дарування укладений між близькими родичами матір`ю (свекрухою) - ОСОБА_1 та сином - ОСОБА_5 і невісткою - ОСОБА_4 . Укладення сином і невісткою із матір`ю (свекрухою) безоплатного договору дарування у короткий проміжок часу після початку прострочення позичальником ОСОБА_5 плати за кредитним договором, внаслідок чого відсутнє майно, на яке можна було б звернути стягнення, свідчить про те, що договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з спрямуванням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення на користь кредитора грошових коштів. Укладення оспорюваного договору дарування не спрямоване на реальне настання правових наслідків. Відповідачі про необхідність повернення кредиту були обізнані та передбачили негативні наслідки у випадку виконання судових рішень за рахунок спірної квартири.

Після пред`явлення позову ОСОБА_3 , через представника ОСОБА_6 , подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_1 та іншим особам укладати договори оренди щодо спірної квартири.

Заяву про забезпечення позову обґрунтовував тим, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Існує можливість подальшого відчуження спірної квартири з метою уникнення стягнення на майно боржника ОСОБА_5 . Наразі спірна квартира перебуває у власності матері боржника. ОСОБА_5 відчужив квартиру матері ОСОБА_1 , щоб уникнути звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 0501/0208/88-015 на суму 15 000,00 доларів США зі строком погашення до 09 лютого 2018 року, укладеним між ним, ОСОБА_5 , та ПАТ «Сведбанк», що не виключає відчуження її в подальшому добросовісному набувачу з метою уникнення стягнення на спірне майно за борги за судовими рішеннями в справах № 278/5586/13-ц та № 2-251/12. Окрім того, у разі визнання судом недійсним оспорюваного договору дарування та укладення відповідачем договорів оренди спірної квартири на довгий строк за мінімальну орендну плату, він, ОСОБА_3 , буде вимушений, як власник квартири, яка перейде йому при виконанні судового рішення, утримувати орендарів спірної квартири без можливості вільно відчужити спірну квартиру, не одержуючи при цьому належних коштів за оренду нерухомого майна.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2022 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , через свого представника, оскаржила її в апеляційному порядку.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_7 , залишено без задоволення. Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2022 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. Тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

22 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (далі - представник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 24 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року.

У касаційній скарзі представник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 24 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень представник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, які не підлягають забезпеченню шляхом накладення арешту на майно. В разі задоволення позовних вимог у даній справі, рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суди попередніх інстанцій помилково вважали, що не забезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Відтак, захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, не є співмірним до заявлених позовних вимог. Суди попередніх інстанцій не пересвідчилися у тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а також те, що між сторонами дійсно існує спір, не надано оцінки доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності таких вимог. Доказів того, що ОСОБА_1 , набувши право власності за договором дарування квартири 14 років назад, має намір відчужити квартиру, позивачем не надано.

Крім того, у справі № 2-251/12 про стягнення заборгованості та справі № 278/5586/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем є саме ТОВ «ФК Вектор Плюс», а не позивач у даній справі ОСОБА_3 . Матеріали справ та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень не містять відомостей щодо заміни стягувача. Стягувачем по виконавчому провадженню № 46407335 був ТОВ «ФК Вектор Плюс», а не ОСОБА_3

ОСОБА_1 не була та не є стороною у справах № 2-251/12 про стягнення заборгованості та № 278/5586/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 пояснив суду апеляційної інстанції, що ухвалою 13 вересня 2022 року Житомирського районного суду Житомирської області, замінено стягувача у справі № 2-251/12 із ТОВ «ФК Вектор Плюс» на ОСОБА_3 . При цьому, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам апеляційної скарги, що станом на дату розгляду заяви про забезпечення позову судом першої інстанції, дана ухвала була відсутня.

Вказує, що позивач звернувся із заявою про забезпечення позову всупереч вимог частини другої статті 149 ЦПК України та частини першої статті 152 ЦПК України, а саме: не до подання позовної заяви; не одночасно з пред`явленням позову; не після відкриття провадження у справі.

Крім того, суд першої інстанції не дослідив питання зустрічного забезпечення.

Таким чином, оскаржувану ухвалу, яка залишена без змін апеляційним судом, постановлено з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зі змісту постанови апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_3 оспорює законність відчуження ОСОБА_5 і ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та просить визнати укладений між ними договір дарування квартири недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, як такий, що був укладений виключно з метою уникнення сплати боргу за кредитним договором та для цілей невиконання судових рішень шляхом звернення стягнення на вказану квартиру.

Так, звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 зазначав, що є підстави вважати, що вказана квартира, яка вже була передана за договором дарування може бути знову відчужена ОСОБА_1 добросовісному набувачеві. Також вказував на існування судових рішень в справах № 278/5586/13-ц та № 2-251/12 про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане, а виконавчий лист повернутий стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Дані щодо наявності у відповідачів будь-якого іншого майна, на яке може бути накладено стягнення в ході виконання судового рішення, відсутні.

Окрім того, безпосередньою підставою для звернення позивача з позовом є можливе уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом укладення договору дарування квартири.

Як встановлено апеляційним судом, задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, врахувавши предмет позову та вказані позивачем підстави для забезпечення позову в справі.

Застосування вказаного виду забезпечення позову є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до відчуження спірного майна на користь інших осіб, що, в свою чергу, призведе до обмеження прав позивача на ефективний захист.

Тому, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки предметом позову є визнання недійсним правочину (договору дарування квартири), забезпечення позову в обраний позивачем спосіб гарантуватиме виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 760/10362/21 (провадження № 61-18100ск21), від 01 грудня 2021 року у справі № 715/1572/21 (провадження № 61-19000ск21) та від 14 лютого 2022 року у справі № 447/2779/21 (провадження № 61-1485ск22).

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований спосіб забезпечення позову є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а також заборони проведення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання представника на те, що судами не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду, а навпаки узгоджуються з ними.

Як зазначалося вище, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а тому доводи касаційної скарги в частині того, що позивач звернувся із заявою про забезпечення позову всупереч вимог частини другої статті 149 ЦПК України та частини першої статті 152 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Доводи представника про те, що у справі № 2-251/12 про стягнення заборгованості та справі № 278/5586/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем є саме ТОВ «ФК Вектор Плюс», а не позивач у даній справі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не була та не є стороною у даних справах, а також те, що матеріали справ та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень не містять відомостей щодо заміни стягувача, є предметом розгляду справи по суті та не стосуються застосування заходів забезпечення позову.

Верховний Суд також критично оцінює аргументи касаційної скарги щодо не вирішення судом питання про застосування зустрічного забезпечення, тому що в даному випадку суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно врахував вимоги статті 154 ЦПК України, та не застосовував зустрічне забезпечення, оскільки, при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову в даному випадку судом першої інстанції не було встановлено обставин для вчинення таких дій, визначених у частині третій статті 154 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 24 червня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Галина Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбо фінанс», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійсним правочину.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук