Справа № 297/2068/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого ІЛЬТЬО І. І.,

за участі секретаря Гарані О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Дельта Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко Інна Леонтіївна та приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Стойка Світлана Миколаївна про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію прав,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Шевченко Інна Леонтіївна, приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Світлана Миколаївна,про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію прав.

Позивач свій позов мотивував тим, що 19 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (з 05 червня 2009 року Акціонерне товариство «Сведбанк») і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0605/1107/71-020, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення 17 листопада 2037 року. На забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору 19 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 0605/1107/71-020-Z-1, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклало з Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і фізичними особами. У результаті цього в ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором. У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 рік останній мав прострочену заборгованість у розмірі 240 082,15 грн., з них заборгованість по тілу кредиту 219 826,33 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 20 255 грн. Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2015 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0605/1107/71-020 від 19 листопада 2007 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 . Про існування вищевказаного судового рішення ОСОБА_1 дізнався лише в березні 2018 року. У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2015 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц скасовано вищевказане судове рішення. Після цього, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2018 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк». У травні 2021 року позивач дізнався (з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 травня 2021 року № 255276275) про те, що 14 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» продало спірну квартиру якомусь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Інною Леонтіївною і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 381. У подальшому ОСОБА_2 продав спірну квартиру якомусь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Світланою Миколаївною і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1098. З наведених вище підстав позивач просить скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру та витребувати від останнього на користь позивача спірну квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні заявленого позову, з тих підстав викладених у відзиві.

У судове засідання, яке було призначене на 13 лютого 2023 року, ніхто з учасників справи не з`явився, хоча такі були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, представник позивача адвокат Пуканич Е. В. та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

19 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (з 05 червня 2009 року Акціонерне товариство «Сведбанк») і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0605/1107/71-020, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення 17 листопада 2037 року.

На забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору 19 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 0605/1107/71-020-Z-1, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклало з Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і фізичними особами.

У результаті цього в ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 рік останній мав прострочену заборгованість у розмірі 240 082,15 грн., з них заборгованість по тілу кредиту 219 826,33 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 20 255 грн.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2015 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0605/1107/71-020 від 19 листопада 2007 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 .

Про існування вищевказаного судового рішення ОСОБА_1 дізнався лише в березні 2018 року.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2015 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц скасовано вищевказане судове рішення.

Після цього, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2018 року в цивільній справі № 297/2209/15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

У травні 2021 року позивач дізнався (з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 травня 2021 року № 255276275) про те, що 14 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» продало спірну квартиру якомусь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Інною Леонтіївною і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 381.

У подальшому ОСОБА_2 продав спірну квартиру якомусь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Світланою Миколаївною і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1098.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (частина перша статті 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Саме такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 303/6974/16-ц, від 02 лютого 2022 року в справі № 501/1537/18.

Цей висновок у подальшому був неодноразово підтриманий Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах: від 05 грудня 2018 року (справа № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18 та справа № 522/2201/15-ц, № 14-179цс18), від 15 травня2019 року (справа № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636цс18).

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 303/6974/16-ц.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2110/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2110/15-ц, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-цзвертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права(див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) звернула увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року справі № 501/1537/18.

За вищевикладених обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а тому позовну заяву слід задовольнити частково.

Також, позивач при подачі позову сплатив судовий збір у сумі 1816,00 грн. а тому на підставі ст. 141 ЦПК України, суд, задовольняючи позов частково, стягує пропорційно з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір.

Керуючись статтями 3, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 316, 317, 319, 321, 330, 386, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст.10,12,13,18,141, 206, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника: НОМЕР_1 ) квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Стягнути пропорційно з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи: 34047020), ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) понесені ним судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Іван ІЛЬТЬО