Номер провадження: 22-ц/813/404/23
Справа № 522/3428/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Одеська міська рада, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму, за зустрічним позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про виселення, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Одеська міська рада, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму, в якому просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з позивачкою договір найму на вказану квартиру.

В обґрунтування свого позову зазначила, що вона з 1995 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 , за домовленістю з її попереднім мешканцем ОСОБА_4 , якій позивачка сплатила гроші, а остання в свою чергу передала ключі від квартири та книжки по сплаті комунальних послуг. Спірна квартира перебуває у комунальній власності, і як наслідок позивачка позбавлена виконувати обов`язки щодо її утримання.

Позивачка вважає, що правомірно набула право користування спірною квартирою та як наслідок, набула всі права та обов`язки, що випливають з договору найму житлових приміщень.

У квітні 2019 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 незаконно займає квартиру АДРЕСА_1 , квартира є неприватизованою та належить територіальній громаді м. Одеса, та з метою недопущення захоплення комунальної власності, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради просила виселити відповідачів із займаної незаконно квартири без надання іншого житлового приміщення.

Судом до участі у справі, у якості третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета були залучені - Одеська міська рада та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , 2016 року народження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, у задоволені зустрічного позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради відмовити.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона правомірно набула право користування спірною квартирою та набула всі права та обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, виконує обов`язки наймача вказаної квартири, про, що були надані докази.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , голова Приморської районної адміністрації Одеської міської ради зазначає, що доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 отримала право користування спірною квартирою від ОСОБА_6 нічим не підкріплені, як і сам факт володіння ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 . Вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки рішення суду є законним та вмотивованим.

Сторони про розгляд справи на 18 січня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п.п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.140-146, 147-148, 149-152 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги,відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 48,2 кв.м., житлову 26,6 кв.м. належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) № 628 від 23.04.2018 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивачці ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1 не надавався, при цьому необхідною передумовою для укладання договору найму житла між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та позивачкою у справі є ордер, який у ОСОБА_1 відсутній.

Разом з тим, підстави для визнання громадян такими, що потребують поліпшення житлових умов, визначені ст.34 ЖК УРСР. Зокрема, п. 1 ч. 1 цієї статті встановлено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Судом вірно зазначено, що позивач стосовно закріплення за нею спірного приміщення з письмовими зверненнями не зверталась, також відсутні будь-які докази звернень позивача стосовно укладення договору найму.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги посилання позивачки на те, що вона з 1995 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 , за домовленістю з її попереднім мешканцем ОСОБА_4 , якій позивачка сплатила гроші, а остання в свою чергу передала ключі від квартири та книжки по сплаті комунальних послуг, оскільки не є належними доказами для укладання договору найму житлового приміщення.

Щодо вимог за зустрічним позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, судом першої інстанції зазначено наступне.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2012 року (справа № 1522/5976/12) за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

07.10.2013 року за заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси, який діяв в інтересах держави в особі Одеської міської ради, було скасоване заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2012 року (справа № 1522/5976/12).

У подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.10.2016 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 48,2 кв.м., житлову 26,6 кв.м. належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Приморська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та створена нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Приморського району м. Одеси у відповідності до Закону України «Про місцево самоврядування».

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В силу ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Висновки суду про те, що позивачка, достовірно знаючи про належність до комунальної власності територіальної громади м. Одеси спірного нерухомого майна, яким вона користувалася без законних підстав, повинна була усвідомлювати неправомірність свого володіння ним, що свідчить про недобросовісність такого володіння, а тому правової підстави для укладання договору найму не має відповідають вимогам закону.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції, з`ясувавши всі обставини справи, надані сторонами докази прийшов до обґрунтованого та законного висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 та про задоволення зустрічного позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, виселивши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона правомірно набула право користування спірною квартирою та набула всі права та обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, виконує обов`язки наймача вказаної квартири, про, що були надані докази, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, в якій доказів на підтвердження того, що вона правомірно займає та користується спірною квартирою не містяться та не надано таких доказів до суду апеляційної інстанції.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 січня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда