ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду, з уточненим 18 серпня 2022 року формулюванням позовних вимог, до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, мотивуючи його тим, що 17 червня 2014 року відносно нього було розпочато кримінальне провадження №0000517. 18 листопада 2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.425 КК України. 12 листопада 2015 року був вручений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000517 від 17 червня 2014 року за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.425 КК України.

Вказував, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року по справі №185/12161/15-к його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.425 КК України і призначено покарання у вигляді семи років позбавлення волі. 11 грудня 2020 року Дніпровський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно якої вказаний вище вирок було залишено без змін.

Зазначав, що 21 травня 2021 року Верховний Суд ухвалив постанову, згідно якої вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року скасовано на підставі п.2 ч.1 ст.ст.284,440 КПК України і закрито кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.425 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Таким чином, він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 18 листопада 2014 року до 21 травня 2021 року, а саме 78 місяців 4 дні. Під час перебування під слідством та судом йому було завдано моральної шкоди. Окрім цього, ним були понесені матеріальні витрати на лікування у зв`язку з погіршенням фізичного та психічного здоров`я. Також він був позбавлений можливості реалізувати своє просування по службі, оскільки майже п`ять років, не будучи відстороненим від посади, здійснював повноваження першого заступника Генерального штабу ЗСУ, і його кандидатура хоч і була погоджена Президентом України, проте він так і не був призначений на вказану посаду.

Посилаючись на те, що він та його рідні зазнали глибоких душевних страждань у зв`язку з протиправними діями ГП України та суду стосовно нього, в результаті відкриття кримінального провадження щодо нього ЗМІ поширили інформацію та низку статей, які дискредитували його, а тому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, у розмірі 3 088 800 грн; стягнути з Державного бюджету України на його користь судові витрати з проведення комісійної комплексної експертизи у розмірі 10 164 грн; стягнути з Державного бюджету України на його користь упущену вигоду у розмірі 268 305,76 грн; стягнути з Державного бюджету України на його користь витрати, пов`язані з ушкодженням здоров`я у розмірі 27 300 грн; стягнути з Державного бюджету України судові витрати у розмірі 76 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 544 400 грн. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 34 577,11 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, Офіс Генерального прокурора звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вірно встановив період перебування позивача під слідством та судом, проте дійшов помилкового висновку про необхідність збільшення в три рази мінімального розміру відшкодування завданої моральної шкоди, а також збільшення цього розміру ще на 10 відсотків з огляду на особисті психологічні властивості позивача. Суд не обґрунтував стягнуту суму та не навів відповідні розрахунки. Звертали увагу на те, що позивач під вартою не перебував та від посади не відсторонявся. Висновки за результатами соціально-психологічного дослідження носять ймовірний характер.

11 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що тривалий час перебував під слідством та судом та зазнав моральної шкоди, розмір якої до стягнення правомірно визначено судом у сумі 1 544 400 грн. Його позовні вимоги підтверджені належними та допустимим доказами.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, визначення якого наведено у частині першій статті 13 цього Кодексу, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положення цього принципу мають вираження і у частині першій статті 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 27 жовтня 2014 року позивач був призначений тимчасово виконуючим обов`язки за вакантною посадою першого заступника Генерального штабу ЗСУ.

18 листопада 2014 року слідчим в особливо важливих справах СВ СУ ГВП ГП України Свинар О.О. позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.425 КК України.

Згідно копії обвинувального акта, 12 листопада 2015 року позивачу був вручений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000517 від 17 червня 2014 року за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.425 КК України.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року по справі №185/12161/15-к позивача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.425 КК України і призначено покарання у вигляді семи років позбавлення волі.

Згідно копії ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року, вказаний вище вирок було залишено без змін.

21 травня 2021 року Верховний Суд ухвалив постанову, згідно якої вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року скасовано на підставі п.2 ч.1 ст.284, ст.440 КПК України і закрито кримінальне провадження за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.425 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні позивача складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи зазначене місцевий, суд дійшов висновку, що позивач перебував під слідством і судом з моменту пред`явлення йому підозри, тобто з 18 листопада 2014 року та до ухвалення Верховним Судом постанови від 21 травня 2021 року про закриття кримінального провадження. Отже, строк перебування позивача під слідством і судом складає 78 місяців 4 дня.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що позивачу безумовно завдано моральної шкоди внаслідок його незаконного перебування під слідством та судом, яка підлягає до відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди суд, врахував що позивач є кваліфікованим професійним воєнним високопосадовцем ЗСУ, його характеристики, значення факту знаходження під слідством і судом під час виконання службових обов`язків, та вважав що мінімальний розмір підлягає збільшенню в три рази. Крім того, враховуючи особисті психологічні особливості позивача, вважав, що загальний розмір моральної шкоди підлягає збільшенню на 10%. Суд прийняв до уваги й думку позивача, висловлену під час складання наданого ним висновку громадської експертизи, а саме те, що він вважає справедливою суму відшкодування завданої моральної шкоди в межах не менше 1 000 000 грн. та до 1 800 000 грн. За таких обставин, з урахуванням вимог розумності і справедливості, сума, яка підлягатиме стягненню на користь позивача в якості моральної шкоди, визначена судом у розмірі 1 544 400 грн (78 місяців х 6 000,00 грн (розмір однієї МЗП) х 3,0 (коефіцієнт) + 140 400,00 грн. (10% - врахування психологічних особливостей позивача) = 1 544 400,00 грн.). Також стягнув судові витрати у розмірі 34 577,11 грн. пропорційно до задоволених вимог. Стягнув судові витрати у розмірі 34 577,11 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, втім не погоджується з її розміром. Також колегія суддів не може погодитись і з стягненням судових витрат у зв`язку з наступним.

У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно таку шкоду. При цьому боржником у зобов`язанні зі сплати коштів за рахунок Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів враховує, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження №61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі №202/1722/19-ц (провадження №61-8370св21).

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, максимальної межі розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження №61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі №202/1722/19-ц (провадження №61-8370св21).

Колегія суддів звертає увагу на те, що порушена проти ОСОБА_1 кримінальна справа мала тяжкі наслідки для нього, оскільки позивач тривалий час страждав від почуття невизначеності свого майбутнього та будучи кваліфікованим професійним воєнним, високопосадовцем ЗСУ, перебував під слідством і судом під час виконання службових обов`язків. Каральна сила правоохоронної системи застосовувалася до нього незаконно, що завжди є наслідком порушення прав та свобод людини та громадянина, є посяганням на його соціальний статус, авторитет, честь і гідність, особисті переконання, що завдало моральної шкоди особі, а тому підлягає повному відновленню та належній сатисфакції. Позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, а тому доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокура в частині скасування рішення та відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відхиляються.

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначив суму відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімальний розмір такого відшкодування.

При визначенні суми моральної шкоди суд першої інстанції частково взяв до уваги висновок соціально-психологічного дослідження №17-9-21 моральної шкоди потерпілого. Суму, яка підлягає до стягнення на користь позивача в якості моральної шкоди, визначив у розмірі 1 544 400 грн (78 місяців х 6 000,00 грн (розмір однієї МЗП) х 3,0 (коефіцієнт) + 140 400,00 грн (10% - врахування психологічних особливостей позивача) = 1 544 400,00 грн).

Зважаючи на те, що позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи, що очевидно порушено нормальні життєві зв`язки позивача, а також той факт, що було створено об`єктивні перешкоди в реалізації його особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля, колегія суддів погоджується з тим, що існують очевидні обставини для виходу за межі граничного мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного законодавством.

В той же час, колегія суддів керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, вважає за можливе зменшити розмір моральної шкоди з 1 544 400,00 грн. до 982 800,00 грн. (78 місяців х 6 000 розмір МЗП х 2,0 (коефіцієнт) + 5% (врахування психологічних особливостей позивача).

Оскаржуваним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 34 577,11 грн. (1 544 400,00 грн. (задоволена судом сума до стягнення) х 76 000,00 грн. (заявлені до стягнення судові витрати) : 3 394 569,76 грн. (сума усіх позовних вимог) = 34 577,11 грн).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з державного бюджету України судові витрати по справі у розмірі 76 000 грн., з яких 70 000 грн. витрати на правничу допомогу та 6 000 грн. витрати на проведення соціально-психологічного дослідження.

Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно із вимогами ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що, заявивши вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем було долучено до матеріалів справи виключно ордер на ім`я ОСОБА_2 , копію свідоцтва про зайняття адвокатської діяльністю та ордер на ім`я ОСОБА_3 , копію свідоцтва про зайняття адвокатської діяльністю (т.3 а.с.34,35,99,100), що виключає можливість стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката.

Також позивач просив стягнути 6 000 грн у рахунок відшкодування понесених ним витрат у зв`язку отриманням висновку експерта

З врахуванням того, що позивачем доведено факт оплати експертизи (т.1 а.с.246,247), експертиза частково прийнята до уваги та, з врахуванням часткового задоволення позову, з відповідача слід стягнути 3 000 грн. у рахунок відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи.

За таких обставин, апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає задоволенню частково, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення моральної шкоди шляхом її зменшення до 982 800,00 грн. та скасуванню в частині стягнення судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1 544 400,00 грн. змінити, зменшивши її до 982 800,00 грн.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 34 577,11 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Барильська А.П.

Куценко Т.Р.