Дата документу 10.02.2023
Справа № 334/723/20
Провадження № 2/334/84/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сіпяков О.С., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця,-

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сіпяков О.С., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Позов обґрунтований наступним.

Позивач ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_3 . На цей час ОСОБА_3 розлучається з дружиною ОСОБА_5 та в Ленінському районному суді м. Запоріжжя знаходиться цивільна справ про поділ спільного майна між відповідачами.

15.12.2007 року між відповідачами був укладений шлюб.

Позивач вважає, що порушені його права та обов`язки відповідачами, оскільки саме він придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка на сьогоднішній день є предметом спору.

10 лютого 2017 року позивач вирішив вкласти власні кошти у нерухомість та придбати квартиру, яв якій буде проживати син та невістка разом із дітьми. Квартиру та район Запоріжжя обирали відповідачі, завданням позивача було надати грошові кошти.

Коли квартира була вибрана та з продавцями було оговорено ціну квартиру, вони домовилися про час для укладення нотаріального договору купівлі-продажу у нотаріуса.

Договір купівлі-продажу укладений 10.02.2017 року. Позивач був присутній при укладенні правочину, оскільки привозив кошти для здійснення розрахунку з продавцями. Нотаріусу було від позивача декларацію про доходу. Покупцем в договорі виступив ОСОБА_3 .

Позивач домовився з відповідачем ОСОБА_3 , що він виспить покупцем, а потім через деякий час переоформить на позивача квартиру.

З часом позивачу стало відомо, що син не може здійснити продаж квартири та переоформити на позивача, тому що дружина ОСОБА_5 не погоджується.

Позивач вважає себе власником спірної квартири, тому просить визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріальною округу Сіпяковим О.С., реєстровий №121, недійсним в частині покупця; визнати, що покупцем квартири АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2017 року реєстровий №121, укладеним між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , припинити право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований: АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2017 року, укладеним між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріальною округу Сіпяковим О.С., реєстровий №121.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Навела пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнали.

Відповідачка ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечили можливість задоволення позовних вимог. Надано відзив, відповідно до якого зазначено, що спірна квартира придбана подружжям під час шлюбу та є спільним майном. Позивачу було відомо про реєстрацію квартири за відповідачем ОСОБА_3 , проте він більше трьох років не звертався із позовом до суду. Просили відмовити в задоволені позовних вимог через пропуск строків позовної давності.

Представник третіх осіб ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що треті особи не мають претензій до сторін у справі. Договір на цей час виконаний.

Третя особа приватний нотаріус Сіпяков О.С. надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У вирішенні справи поклався на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.02.2017 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_3 , діючий за згодою своєї дружини ОСОБА_5 , придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою про середньоринкову вартість квартири АДРЕСА_1 складає 321000 грн.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб 15.12.2007 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4.03.2021 року за цивільним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя набутого за період шлюбу, в порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_5 визнано право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 346/2238/15-ц від 14 лютого 2022 року (провадження № 61-14680 сво 20), удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Ураховуючи вищевикладене, висновки про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири у частині покупця є удаваним, оскільки квартира придбана відповідачем ОСОБА_3 за кошти та для потреб позивача ОСОБА_1 , без створення правових наслідків для себе, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню витрати, понесені відповідачкою щодо надання правової допомоги.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сіпяков О.С., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повний текст виготовлено 10 лютого 2023 року.

Суддя О.М. Гнатюк