Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 761/47743/19

провадження № 61-19366св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від

23 червня 2021 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 вересня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали певне майно, а саме: житлові будинки, квартиру, земельну ділянку та транспортний засіб. Це майно

є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір щодо поділу майна не вдається,

ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав звернувся до суду з цим позовом. Кожний із об`єктів спірного майна є неподільною річчю, тому позивач просив здійснити поділ майна у запропонований ним спосіб.

При цьому позивач зазначав, що відповідач проживає у місті Ужгород, тому є доцільним, щоб об`єкти, які розташовані у вказаному місті належали їй на праві власності. Також позивач вказував, що автомобіль використовується відповідачем у повсякденному житті та є необхідним для забезпечення належних умов у вихованні та розвитку їх спільної дитини, а відтак є доцільним його залишення колишній дружині.

ОСОБА_1 просив:

припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 282,3 кв. м, житловою площею 110,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 148,2 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею

98,6 кв. м, житловою площею 52,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00;

земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0496 га, кадастровий номер :46:003:0343, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 ;

визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв. м, житловою площею

52,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00;

визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 282,3 кв. м, житловою площею 110,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 148,2 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0496 га, кадастровий номер :46:003:0343, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня

2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на наступне майно:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 282,3 кв. м, житловою площею 110,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 148,2 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею

98,6 кв. м, житловою площею 52,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00;

земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0496 га, кадастровий номер :46:003:0343, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв. м, житловою площею 52,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на наступне майно:

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 282,3 кв. м, житловою площею 110,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 148,2 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0496 га, кадастровий номер :46:003:0343, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 9 605,00 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що сторони юридично перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2008 року до 06 квітня 2020 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджувала, що вони з позивачем фактично не проживали однією сім`єю з кінця 2008 року та спільне господарство не вели. Проте такі твердження спростовуються доказами наданими як позивачем, так і відповідачем, зокрема заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року у справі № 308/13496/18, в якому зазначено, що зі слів ОСОБА_2 , сторони разом не проживають з листопада

2017 року (хоча ця обставина судом не встановлювалась), а також наданими відповідачем нотаріально посвідченими документами, в яких позивач виступав, за довіреністю, від імені відповідача у фінансових відносинах щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Крім того, це підтверджується сімейними фотографіями, наданими позивачем, зробленими в період 2015 - 2019 років, та показами свідків, які зазначили, що сторони як подружжя разом займалися організацією робіт з ремонту

у квартирі АДРЕСА_2 , разом як подружжя проживали в м. Ужгороді, а також періодично їздили відпочивати.

При цьому суд не взяв до уваги письмові заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки ці особи не були допитані у встановленому процесуальним законом порядку, не були попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдиве показання свідка та за відмову свідка від давання показань, їм не було роз`яснено положення частини першої статті 63 Конституції України.

Отже, суд зробив висновок, що сторони у справі вели спільне господарство та між ними існували, не тільки юридичні, а й фактичні шлюбні відносини в період з

25 вересня 2008 року до 06 квітня 2020 року.

За час перебування у шлюбі сторони набули у власність житлові будинки, квартиру, земельну ділянку та транспортний засіб.

Суд першої інстанції вказав, що спірне майно придбане та зареєстроване на ім`я відповідача в період з 25 вересня 2008 року до 28 лютого 2020 року є спільною сумісною власністю сторін у справі як майно подружжя придбане під час шлюбу,

а тому підлягає поділу в рівних частках кожному.

Ураховуючи принцип диспозитивності, суд наголосив, що не може виходити за межі позовних вимог. Тому суд першої інстанції взяв до уваги заявлені позовні вимоги,

а також відсутність заперечень відповідача щодо залишення за нею права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний номерний знак НОМЕР_1 та зробив висновок про визнання за нею права особистої приватної власності на вказане майно з одночасним припиненням права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, а також визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції про те, що спірне майно придбано під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, погодився. Крім того, зазначив, що під час розгляду справи сторони не спростовували презумпцію рівності часток подружжя.

На переконання апеляційного суду, здійснюючи поділ майна та виділяючи кожній зі сторін індивідуально визначене майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не заперечувала необхідність залишення за нею права власності на житлові будинки, земельну ділянку та транспортний засіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду залишився факт юридичної реєстрації розірвання шлюбу і його юридична відсутність протягом шести років з листопада 2012 року і до моменту його юридичного поновлення у листопаді

2018 року, апеляційний суд відхилив, оскільки шлюб між сторонами укладено

у 2008 році, а фактично шлюб розірвано рішенням суду у 2020 році. Рішення суду, яким шлюб було розірвано в квітні 2011 року, в подальшому було скасовано судом,

а позов залишено без розгляду. При пред`явленні нового позову про розірвання шлюбу в 2018 році ОСОБА_2 в позовній заяві зазначала, що шлюбні відносини сторін припинились в 2017 році.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи наявні докази, які подані відповідачем та підтверджують факт не проживання однією сім`єю з позивачем з 2008 року, апеляційний суд відхилив, оскільки надані відповідачем довідки зі школи та дитячого садочку, про те, що позивач не бере участі у вихованні дочки, не можуть підтверджувати цей факт. Протокол опитування адвокатом свідків, не є належним та допустимим доказом, оскільки свідки повинні допитуватись судом в судовому засіданні в порядку, передбаченому процесуальним законом. Водночас свідки, які дали показання у судовому засіданні, підтвердили факт спільного проживання сторін, ведення ними спільного господарства, тощо.

Аргументи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка, квартира та автомобіль придбані за особисті кошти відповідача, а позивач не мав самостійного доходу, не займався вихованням дитини чи веденням спільного господарства не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідач також не довела наявності у неї грошових коштів, за які було придбано майно, зокрема не надала виписок з банківських рахунків, довідок про отримані доходи, податкові декларації про майновий стан і доходи, тощо.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що будинок за адресою:

АДРЕСА_1 побудований до укладення шлюбу між сторонами суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено принцип рівності часток подружжя у спільній власності на спірну квартиру, а відповідача протиправно позбавлено право власності на спірну квартиру, апеляційний суд спростував вказівкою на те, що усе спільне спірне майно подружжя виділено судом першої інстанції сторонам у рівних частках, з урахуванням дійсної вартості цього майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сочка В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті

21 СК України щодо встановлення періоду перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2008 року до 06 квітня 2020 року. Ці висновки судів є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суди не врахували, що шлюб між сторонами в період з 20 вересня 2012 року до 10 листопада 2018 року не був зареєстрований в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тобто сторони у шлюбі не перебували. Таким чином, у зазначений період режим спільної сумісної власності на спірне майно, придбане сторонами, не поширювався;

у матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану, яким підтверджується відсутність дійсного запису про реєстрацію шлюбу між сторонами в період з 20 вересня 2012 року до 10 листопада 2018 року, проте суди цей доказ проігнорували. Вказаний запис внесено до Реєстру на підставізаочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року, яким шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано, а з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі частини усіх заробітків, починаючи з 15 жовтня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Водночас існування зареєстрованого шлюбу є обов`язковою умовою для визначення наявності між сторонами прав і обов`язків подружжя та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя як такого, що було придбане в шлюбі;

суди помилково застосували норми матеріального права, які встановлюють презумпцію спільності майна подружжя, у період коли сторони не лише не перебували у зареєстрованому шлюбі, але і не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство. При цьому позивач не звертався до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_10 у період з 20 вересня

2012 року до 10 листопада 2018 року, докази такого спільного проживання матеріали справи не містять. Позивач будь-яких фактів існування у сторін спільних прав та обов`язків у цей період, а також своєї фінансової та фактичної участі у придбанні спірного майна, не навів;

позивач приховав факт скасування заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року про розірвання шлюбу за його заявою, оскільки не реєстрував відомості про поновлення шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану більше ніж шість років. Водночас відповідач не знала і не могла знати про факт скасування вказаного судового рішення, адже його текст відсутній в Єдиному державному реєстрі судових рішень;

суди не надали оцінки доказам, які подані відповідачем з метою підтвердження факту відсутності будь-яких відносин (як зареєстрованих, так і фактичних) із позивачем та не проживання з ним однією сім`єю у період, коли було придбане спірне майно, в тому числі: рішенню Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року; повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану; копії паспорта ОСОБА_2 , нотаріально посвідченим заявам

ОСОБА_1 від 22 липня 2017 року та від 19 липня 2017 року; довідці закладу дошкільної освіти № 38 загального розвитку Ужгородської міської ради Закарпатської області № 103; довідці спеціалізованої загальноосвітньої школи № 4

у м. Ужгород від 10 червня 2021 року № 83; протоколам опитування та нотаріально посвідченим заявам свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ;

у матеріалах справи відсутня позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на яку посилався суд апеляційної інстанції, мотивуючи рішення про відмову

у задоволенні апеляційної скарги, що додатково підтверджує необґрунтованість такого судового рішення. Показання свідків, на які посилаються суди в оскаржуваних рішеннях, також не є достатніми доказами спільного проживання подружжя, оскільки з них неможливо встановити, якого саме періоду стосуються їхні свідчення. Крім того, такі докази не підтверджують фактів придбання спірного майна за спільні сумісні кошти або спільною працею сторін;

суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправильно застосували норми статей 60, 61 СК України в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя без врахування джерел придбання цього майна, за які таке майно було придбане, без дослідження факту ведення / не ведення позивачем і відповідачем спільного господарства, побуту та бюджету станом на момент придбання ОСОБА_2 кожного з об`єктів, на які претендує позивач. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя;

суди першої та апеляційної інстанції повністю проігнорували доводи відповідача про те, що спірний будинок (який надалі був поділений на два окремі об`єкти нерухомого майна) був побудований її батьками та за їх кошти;

суди неправильно застосували норми частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України щодо рівності часток подружжя у кожному об`єкті власності та неможливості свавільного припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру в цілому. Суди всупереч волі відповідача фактично затвердили угоду про поділ майна подружжя, виділили квартиру позивачу, а решту майна - відповідачу, що не передбачено нормами законодавства. При цьому суди не врахували інтереси відповідача, а також той факт, що місцем реєстрації проживання відповідача та неповнолітньої доньки сторін є спірна квартира. Відповідач ніколи не надавала згоди на запропонований варіант поділу квартири шляхом припинення її права на спірне нерухоме майно в цілому, оскільки це порушує як її право на житло, так і права малолітньої дитини, яка має право користування цією квартирою. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є неналежним способом захисту, оскільки полягають в примусовому припиненні права власності ОСОБА_2 на квартиру не у порядку та у спосіб, які визначені законом, і без її згоди. Це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суди попередніх інстанцій висловили припущення про те, що відповідач не заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру та припинення її права власності на це нерухоме майно. Таке припущення не відповідає дійсності, адже у всіх процесуальних документах, поданих відповідачем до суду, вона заперечувала проти задоволення позовних вимог;

під час розгляду справи суди не врахували ту обставину, що дії ОСОБА_1 щодо штучного встановлення режиму спільної сумісної власності спірного нерухомого майна є зловживанням правом та вчинені з наміром завдати шкоди

ОСОБА_2 . Водночас позивач не мав самостійного доходу, не займався вихованням спільної з відповідачем дитини чи веденням господарства та навіть не проживав з нею в одному приміщенні. Позивач умисно не повідомив відповідача про звернення до суду з метою скасування рішення про розірвання шлюбу, а також про факт поновлення шлюбу з нею, з метою створення правових підстав для подання в майбутньому позову про визнання права власності на набуте позивачем майно. Крім того, позивач надавав нотаріусам заяви, в яких підтверджував те, що він не перебуває у шлюбі з відповідачем. Проте в подальшому він звернувся до суду з цим позовом, стверджуючи протилежне, виключно з метою незаконного заволодіння майном, яке придбане відповідачем самостійно.

У січні 2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Василенко Н. С. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

доводи відповідача щодо неправильного застосування частини першої статті

21 СК України є безпідставними та необґрунтованими. 28 лютого 2020 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у справі № 308/13496/18 ухвалив заочне рішення, згідно з яким шлюб укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , зареєстрований 25 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, розірвано. Проте це рішення набрало законної сили лише 06 квітня 2020 року. Таким чином, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існував та породжував відповідні правові наслідки з моменту його укладення (25 вересня 2008) до моменту набрання чинності рішенням суду про його розірвання (06 квітня 2020 року). Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій дослідили належні, допустимі та достатні докази, і зробили правильний висновок про те, що між позивачем і відповідачем існували юридичні та фактичні шлюбні відносини у період з 25 вересня 2008 року до 06 квітня 2020 року;

посилання відповідача на обставини, які викладені у заочному рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року, яким шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано, є необґрунтованими, оскільки це рішення суду не набрало законної сили та було скасовано;

спільне майно є неподільними речами. Як в досудовому порядку, так і під час розгляду справи між сторонами не було досягнуто домовленості щодо поділу спільного сумісного майна. Кількість спірного майна є достатньою. Якісний ціновий показник цього майна дозволяє здійснити розподіл неподільних речей без присудження ідеальних часток. Тобто кожна із сторін отримує неподільне майно однакової вартості. Зазначене реально вирішує існуючий спір між сторонами та не призведе до породження будь-яких спорів між сторонами у майбутньому;

суди попередніх інстанцій встановили обставини, які мають значення для справи, висновки судів є вичерпними, підтверджуються достовірними доказами, які всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо досліджені судами попередніх інстанцій, їм була надана відповідна правова оцінка. Крім того, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення по суті спору.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, надано їй строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, від 01 грудня 2015 року у справі № 6-2333цс15 та постановах Верховного Суду від

06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 10 липня 2019 року у справі

№ 369/5481/16, від 09 червня 2021 року у справі № 473/4520/18, від 03 липня

2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі

№ 331/8757/14-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 25 вересня 2008 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 550.

Позивач і відповідач від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

19 квітня 2011 року у справі № 2п-9019/10 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2012 року у справі № 2-2049/11 вказане заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року скасовано та призначено справу до розгляду.

20 вересня 2012 року на підставі вказаного заочного рішення про розірвання шлюбу, яке вже було скасоване, відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгород Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області до реєстру актів цивільного стану було внесено інформацію про розірвання шлюбу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2012 року у справі № 2-2049/11 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів залишено без розгляду.

Відомості про скасування заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року про розірвання шлюбу були внесені до Державного реєстру актів цивільного стану лише 10 липня 2018 року.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

28 лютого 2020 року у справі № 308/13496/18 за позовом ОСОБА_2 розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Це рішення суду набрало законної сили

06 квітня 2020 року та сторонами не оскаржувалось.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру

АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2013 року.

05 лютого 2018 року між ОСОБА_13 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0496 га, кадастровий номер: :46:003:0343, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 282,3 кв. м, житловою площею 110,5 кв. м та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 148,2 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м.

20 листопада 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки «Infinity», модель «QX70», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2014 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зловживання правом проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2011 року у справі № 2п-9019/10 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано. Це рішення скасовано ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2012 року у справі

№ 2-2049/11 за заявою позивача ОСОБА_1 , а справу призначено до розгляду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2012 року у справі № 2-2049/11 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів залишено без розгляду;

право власності на спірне майно (квартиру, транспортний засіб, земельну ділянку та житлові будинки) зареєстровано за ОСОБА_2 після 19 квітня 2011 року, коли було ухвалене заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2п-9019/10 про розірвання шлюбу між

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та яке скасоване ухвалою цього ж суду 31 липня

2012 року;

у пункті 18 договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2013 року, який укладено між ОСОБА_14 і ОСОБА_2 , зазначено, що покупець ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю з будь-якою особою без реєстрації шлюбу, грошові кошти, які передаються за купівлю квартири є її особистою приватною власністю (т. 1, а. с. 31);

відповідно до нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_1 від 22 липня 2017 року та від 19 липня 2017 року, які подані ним під час укладення від імені ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу земельної ділянки та нежитлового приміщення, у яких позивач представляв інтереси відповідача, вказано, що на час укладення цих договорів ОСОБА_2 не перебуває у зареєстрованому шлюбі, а особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на нерухоме майно, у тому числі відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, відсутні;

на обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що спірне майно придбане за спільні кошти сторін, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Домовленості щодо поділу спірного майна сторони не досягнули. Оскільки кожний із об`єктів спірного майна є неподільною річчю, позивач просив здійснити поділ майна, визнавши за позивачем право власності на квартиру, а за відповідачем право власності на решту майна;

ОСОБА_2 проти позову заперечувала та, крім іншого, вказувала на дії

ОСОБА_1 щодо штучного встановлення режиму спільної сумісної власності спірного майна, які є зловживанням правом та спрямовані на завдання їй шкоди. Позивач умисно не повідомив її про звернення до суду з метою скасування рішення суду про розірвання шлюбу, а також про факт поновлення шлюбу з нею, з метою створення підстав для подання в майбутньому позову про визнання права власності на майно, яке придбане нею самостійно;

очевидно, що учасник цивільних відносин ОСОБА_1 «вживав право на зло». Сукупність дій спрямованих на скасування рішення суду про розірвання шлюбу, подання нотаріально посвідчених заяв від 22 липня 2017 року та від 19 липня 2017 року щодо відсутності шлюбу між сторонами, а у подальшому звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя і визнання права особистої приватної власності на частину такого майна, свідчать про його зловживання правом;

суди на вказане уваги не звернули, доводів відповідача щодо зловживання правом зі сторони позивача належним чином не перевірили та дійшли помилкового висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, спірне майно, яке набуте ОСОБА_2 у період, коли, на переконання відповідача, вона не перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , є її особистою власністю,

а не спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. За результатами касаційного перегляду вказане судове рішення скасоване, тому підстав для поновлення його виконання немає.

Щодо клопотання про закриття касаційного провадження

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко Н. С. подала до суду клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту

5 частини першої статті 396 ЦПК України.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Колегія суддів зробила висновок про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, тому у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження належить відмовити.

Щодо додаткової постанови апеляційного суду про розподіл судових витрат

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 524/6367/16-ц (провадження № 61-31420св18) зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову із застосуванням частини першої статті 233 КЗпП України вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки ні відповідач, ні третя особа не оскаржували додаткове рішення від

11 вересня 2017 року, яким суд визнав поважними причини пропуску строку та поновив його, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 220 ЦПК України

2004 року додаткове рішення є складовою частиною основного рішення, яке ухвалюється у разі не вирішення будь-яких позовних вимог, тому зі скасуванням основного рішення, ухвалене додаткове рішення втрачає силу».

У справі, що переглядається, додатковою постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі

5 000,00 грн.

Оскільки постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року по суті позовних вимог підлягає скасуванню, то із скасуванням цієї постанови (основної) втрачає силу додаткова постанова Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року про розподіл судових витрат.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі

14 407,50 грн, а за подання касаційної скарги -19 210,00 грн. Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 33 617,50 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке подане його представником ОСОБА_15 , про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 33 617,50 грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року, постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року про розподіл судових витрат втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук