Справа № 716/1200/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2023 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Пухарєвої О.В.,

секретаря Кульки О.М.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Посилається на те, що із починаючи з 01.06.1980 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 15.09.2005 шлюб між подружжям було розірвано.

Позивачка та відповідач працювали в місцевому колгоспі «Заповіт Ілліча». Рішенням загальних зборів колгоспників «Заповіт Ілліча» від 22.04.1988 за №3 виділено земельну ділянку, площею 0,06 га та дозволено відповідачу будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд для власного підсобного господарства.

В 1988 році, перебуваючи у шлюбі, спільними зусиллями ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було збудовано житловий будинок та погосподарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

16.02.2021 відповідач одноосібно зареєстрував за собою право власності на спільне будинковолодіння вцілому, про що їй стало відомо в лютому 2021 року, тільки після того як в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з`явилась інформація про реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_2 .

У зв`язку із тим, що спірний будинок побудований за спільні кошти під час шлюбу, отже являється спільною сумісною власністю подружжя, позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами та припинити право спільної сумісної власності.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, зазначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі із 1980 року по 2005 рік. За час шлюбу в них народилося троє дітей. В 1988 році ОСОБА_2 надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та виготовлено будівельний паспорт. Того ж року вони за спільні кошти побудували будинок. Позивачка працювала в колгоспі, зароблені гроші виписувалися на будівельні матеріали. У 1989 році ними побудовано господарські будівлі. Сторони спільно з дітьми проживали в новозбудованому будинку. В подальшому позивачка разом із дітьми перейшла проживати до своєї матері. У 2005 році сторони розірвали шлюб. Про порушення свого права позивачка дізналася в 2021 році, а саме після реєстрації права власності на спірний будинок за відповідачем/

Позивачка вважає, що має право на 1/2 частку будинку та господарських будівель, які розташовані в АДРЕСА_2 , як на спільне майно подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що у 1980 році зареєстрував шлюб із позивачкою. Після одруження проживали однією сім`єю із його батьками, там же народилися їхні доньки. На земельній ділянці, яку йому було надано для будівництва житлового будинку була стара хата, яку вони розвалили і на її місці було побудований новий будинок. У 1991 вони із сім`єю перейшли проживати до свого будинку, в якому була електрика та пічне опалення. Проте будинок не був закінчений будівництвом ( не був поштукатурений, без підлоги). Через 1,5 року після народження молодшого сина позивачка разом із дітьми перейшла проживати до своїх родичів, а потім поїхала за кордон. З цього часу він проживав один в спірному будинку, діти проживали у батьків дружини. Остаточні будівельні роботи та будівництво криниці, огорожі, літньої кухні та грубки він закінчував сам. Позивачка в цих будівельних роботах участі не приймала, будь-які гроші вона йому не пересилала. У 2005 році вони розірвали шлюб. У 2021 році він зареєстрував на себе право власності на будинок.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, зазначив, що позивачка із відповідачем не проживають спільно більше двадцяти років. Відповідач зазначає, що він самостійно побудував спірний будинок та здав його в експлуатацію. Він вважає, що спірний будинок не підлягає поділу як спільне майно подружжя, оскільки факт спільного будівництва під час шлюбу сторін не доведено.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що в період з 01.06.1980 по 15.09.2005 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається із копії повторного свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 виданого 12.02.2001 та копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 18.11.2005 (а.с. 10.12).

У вказаному шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За час перебування у вказаному шлюбі подружжям було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, рішенням загальних зборів колгоспників № 3 від 22.04.1988 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва індивідуального житлового будинку за рахунок земель колгоспу в с. Юрківці Заставнівського району Чернівецької області.

Рішенням виконкому Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №171/9 від 14.09.1988 ОСОБА_2 наданий дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 (три) кімнати житловою площею 48,1 кв.м та господарських споруд для особистого підсобного господарства в с. Юрківці Заставнівського району Чернівецької області, номер садиби №398-477, на земельній ділянці площею 0,06 га, відведеній рішенням загальних зборів колгоспників., що вбачається з копії будівельного паспорта (а.с.13-18).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складається з: житлового будинку, який позначений на плані під літерою «А», загальною площею 111,00 м.кв., житловою площею 49,80 м.кв., підвалу (Пд1, Пд2), веранди (літ.а,г), сараю (літ. Б,В), літньої кухні (літ. Г), вбиральні (Літ. Д), ганку (літ. А1), криниці №1, хвіртки-воріт №2, огорожі №3. Вказані будівлі були побудовані впродовж 1988-1989 років та завершені будівництвом (а.с.19-21).

Рішенням дев`ятнадцятої сесії Юрковецької сільської Ради народних депутатів від 12.12.1993 ОСОБА_2 передано в в приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель ( а.с. 24).

Рішенням виконавчого комітету Юрковецької сільської ради №01/04 від 28.01.2021 присвоєно адресу житловому будинку гр.. ОСОБА_2 АДРЕСА_1

Згідно виписки з погосподарської книги Юрковецької сільської ради №78 від 25.01.2021 ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.26).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №269777007 від 10.08.2021 право власності на вказане будинковолодіння зареєстроване за ОСОБА_2 .

Підставою державної реєстрації вказаного права власності є: технічний паспорт, виданий 12.02.2021 Заставнівським РБТІ; рішення Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 28.01.2021 №01/04; архівний витяг №1/47, виданий 26.01.2021 Заставнівською РДА Чернівецької області; виписка із погосподарської книги №78 від 25.01.2021 Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області ( а.с.27).

Визнання права власності на ідеальні частки спірного будинковолодіння за позивачкою та доньками сторін, як членів колгоспного двору було предметом спору, що розглядався Заставнівським районним судом в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частки в житловому будинку. Вважаючи недоведеним факт, що господарство за адресою АДРЕСА_2 відносилося до колгоспного двору, а позивачки мають право по ј частині вказаного будинку з господарськими спорудами кожна, як члени колгоспного двору, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15.06.2022, яке набрало законної сили 16.07.2022 в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи спірне будинковолодіння таким, що набуте в шлюбі, позивачка ОСОБА_4 02.09.2022 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з положень ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття (побудови) спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним та Цивільним кодексами України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Конструкція вищезазначених норм законодавства свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, заперечуючи з приводу поділу спірного будинку, як спільного майна подружжя, відповідачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що спірний житловий будинок не був побудований за час шлюбу, або був побудований за час шлюбу за його особисті кошти.

Крім зазначеного, суд приймає до уваги, що особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Облік об`єктів нерухомого майна, зокрема, на території сіл та селищ, у період до прийняття порядку державної реєстрації нерухомого майна, тобто до 05.08.1992р. здійснювався відповідними органами місцевого самоврядування шляхом ведення по господарських книг, а отже належним підтвердженням закінчення будівництва об`єкту нерухомого майна у вказаний період та технічних характеристик такого об`єкту, а також підставою для подальшої державної реєстрації об`єкту нерухомого майна - є відомості, що містяться у відповідній по господарській книзі.

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996року за № 31/1056.

Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1990рік) регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою 31 січня 1966 року. Відповідно до зазначеної 6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції).

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Як вбачається з довідки Юрковецької сільської ради від 12.08.2021 №720 та виписки з погосподарської книги від 25.01.2021 №78 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 був побудований в 1988 році та належить ОСОБА_2 (а.с.23).

Таким чином спірний будинок з господарськими спорудами є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний (побудований) за час шлюбу сторін, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1 та 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім цього, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За приписами ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З огляду наведеного, враховуючи, що спірний житловий будинок з погосподарськими спорудами набутий (побудований) сторонами під час шлюбу, то такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим суд доходить висновку про задоволення позову, шляхом його поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 його частину, припинивши на нього право спільної сумісної власності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.1, ч.2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 992,40 грн, що підтверджено квитанцією № 102 від 02.09.2022 .

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, оскільки позов задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

З огляду на вище викладене, керуючись ст. 58 Конституції України, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст. 5, ч. 3 ст. 368, ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 23, 76 81, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку (А), загальною площею 111,00 кв.м, житловою площею 49,80 кв.м; підвал (А-пд1), підвал (А-пд2), веранду (А-а), сарай (Б), сарай (В), літню кухню (Г), веранду (Г-г), вбиральню (Д), ганок (А-а1), криницю №1, хвіртку-ворота №2, огорожу №3, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін по справі:

позивачка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_3 ), жителька АДРЕСА_1 ;

представник позивачки - Юзифович Іван Іванович, адвокат, ордер від 28.08.2022 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ІПН НОМЕР_4 ), житель АДРЕСА_1 ;

представник відповідача - Данищук Василь Вячеславович, адвокат, діє на підставі доручення ЧМЦ БВПД № 373 від 21.10.2022 .

Повний текст рішення складено 19.01.2023

Суддя О. Пухарєва