Справа № 2-12-1305/10
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

за участю секретаря - Романової К.Т.,

розглянувши заяву представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Качана Романа Юрійовича про ухвалення судом додаткового рішення та виправлення описки в рішенні,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2023 року представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Качан Р.Ю. звернувся до суду із заявою про ухвалення судом додаткового рішення та виправлення описки в рішенні по справі 2-12-1305/10. Заяву мотивував тим, що під час ухвалення судового рішення та складання його тексту суд, вирішивши питання про право, не зазначив точно майно, яке підлягає передачі, а саме, зазначивши про визнання за Позивачами права власності на 1/2 частину ділянки, площею 0.0708 га., не уточнив про визнання за кожним з них права власності на 1/4 цієї земельної ділянки, що прямо б відповідало умовам договору дарування жилого будинку та змісту позовної заяви, яку було задоволено. Окрім того, заявник зазначає, що у змісті судового рішення містяться технічні помилки, а саме: на другому аркуші рішення, 4 абзац зверху, у другому реченні після слів «...за законом, виданого» міститься літера А, яка не має смислового значення; у резолютивній частині, у першому реченні, між даними Позивачів міститься крапка замість коми; у третьому абзаці знизу, між даними Позивачів також міститься крапка замість коми.

Ухвалою суду від 02.02.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду, призначено судове засідання.

В судове засідання сторони не з`явилися, у зв`язку із чим, суд, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розглядає справу у їх відсутності без фіксації судового засідання технічним засобом.

Відповідно до ст. 220 ЦПК України, суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов`язковою. Отже неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином судом повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про ухвалення додаткового рішення.

Розглянувши заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10,11,12,13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина першастатті 182 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі в позовній заяві просили постановити рішення про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданим відповідачці ОСОБА_3 12.08.2009 року за р. № 1- 1028, в 1/2 частині земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,0708 га.; визнати за позивачами, ОСОБА_1 и ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,0708 га.

20.07.2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено рішення у справі №2-12-1305/10р., яким задоволенопозов ОСОБА_1 . ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 12 серпня 2009 року ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_3 , у тому, що вона є спадкоємцем цілої частки спадкового майна - земельної ділянки площею 0,0708 га. для обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованої па території Миколаївської міської ради в АДРЕСА_1 - у 1/2 частині спадкового майна недійсним, визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину ділянки, площею 0.0708 га., розташованої на території Миколаївської міської ради в АДРЕСА_1 , без зміни його цільового призначення..

Цивільним процесуальним законом визначено, що після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення. Така властивість рішення суду у теорії цивільного процесу отримала назву «незмінність рішення суду». Правило про неможливість скасування або зміни судового рішення судом, який його ухвалив, гарантує стабільність судового рішення та його незмінність.

Цивільний процесуальний закон передбачає випадки, коли суд, що ухвалив судове рішення, має право з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, самостійно виправити його недоліки, пов`язані з його неповнотою, неясністю і неточністю, шляхом ухвалення додаткового рішення.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч. 5 ст. 270 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановленихстаттею 430 цього Кодексу.

Наведений перелік підстав, за яких може бути постановлене додаткове рішення, є вичерпним.

Таким чином, ЦПК України передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є засобом усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не прийняття додаткових судових рішень.

На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку, що немає підстав для ухвалення додаткового рішення у відповідності до вимог статті 270 ЦПК, оскільки при винесенні рішення судом було враховано та вирішено всі позовні вимоги, при цьому суд наголошує на тому, що додаткове рішення виноситься у тому випадку, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторона подали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні клопотання позивача про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

Щодо виправлення описок в рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає що в рішенні суду від 20.07.2010 року допущено описки, а саме: у чотирнадцятому абзаці рішення замість правильної дати видачі Свідоцтва «12.08.2009 року» зазначено «А2.08.2009 року»; у першому та третьому абзацах резолютивної частини рішення, допущено пунктуаційну помилку, а саме між переліком позивачів по справі міститься крапка замість коми.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму про виправлення описки в ухвалі суду від 16.11.2016 "Про судове рішення у цивільній справі", вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду України, суд може виправити лише ті описки або арифметичні помилки, яких він сам припустився.

Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала (ч. 2 ст. 269 ЦПК України). Підстави для вирішення описки в ухвалі суду за участю сторін - відсутні.

Допущені описки є технічними та будь-яким чином не впливають на суть прийнятого рішення. Технічні помилки при виготовленні тексту процесуального документу є очевидними, їх виправлення не ставить під сумнів зміст рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 269, 270 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Виправити описку, допущену у чотирнадцятому абзаці рішення та викласти його в наступній редакції:

«На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 1223. 1258. 1301. 1261, 1268 ЦК України, ст. 12 Закону України "Про власність" суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 який ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку спадкування за законом, як спадкоємець першої черги. Проте, зважаючи на факт укладення договору дарування від 17.07.2001 року, суд приходить до висновку про необхідність визнання Свідоцтва про право на спадидину за законом, виданого 12.08.2009 року у 1/2 частині спадкового майна недійсним, оскільки суттєво порушує права позивача на земельну ділянку.»

Виправити пунктуаційні описки, допущені у першому та третьому абзаці резолютивної частини рішення та викласти їхв наступній редакції:

«Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним - задовільнити.»

«Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину ділянки, площею 0.0708 га.. розташованої на території Миколаївської міської ради в АДРЕСА_1 , без зміни його цільового призначення.»

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Качана Романа Юрійовича в частині ухвалення судом додаткового рішення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова