РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 року

м. Рівне

Справа № 566/1576/18

Провадження № 22-ц/4815/136/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в місті Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Бандури А.П., повний текст якого складений 22.09.2022 року, у справі №566/1576/18,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та надвірних споруд та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1958 році. У період шлюбу вони збудували житловий будинок в АДРЕСА_1 , що належав їм на праві спільної сумісної власності. На підставі рішення Довгошиївської сільської ради від 17 лютого 2000 року № 8, 24 березня 2000 року було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , де власником було зазначено її покійного чоловіка ОСОБА_3 .

09 грудня 1997 року її чоловіком ОСОБА_3 на все належне йому майно був складений заповіт на сина ОСОБА_2 , а 11 березня 2008 року позивачкою, також складено заповіт, яким вона розпорядилася, що все належне майно заповідає дочці ОСОБА_4 та синові ОСОБА_5 .

Після смерті чоловіка, син ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом, а вона 09 березня 2010 року підписала заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині її покійного чоловіка. Крім того, 09 квітня 2010 року вона підписала заяву про відмову про виділ частки в спільному майні подружжя при цьому секретар сільської ради ОСОБА_6 , їй не роз`яснила суть заяви та її наслідки.

Позивач вважає свідоцтво про право на спадщину недійсним, оскільки відповідач не мав права на спадкування зазначеного в ньому будинку в цілому, оскільки будинок не належав на праві власності виключно ОСОБА_3 , а був спільною сумісною власністю подружжя.

Просила суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Млинівська районна державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і надвірні споруди, визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних споруд та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок та надвірні споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних споруд в АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Млинівською районною державною нотаріальною конторою 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 в частині належної ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності Ѕ частки житлового будинку і надвірних споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Не погодившись з означеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач в порушення норм процесуального права не надала суду належних та достовірних доказів щодо права спільної сумісної власності на жилий будинок, оскільки надані документи є неналежно засвідченими. Крім того, суд досліджував копію матеріалів спадкової справи, а не оригінали, що є порушенням норм процесуального права

Вказує, що позивач відмовився від обов`язкової частки у спадковому майні та частки у спільному майні подружжя, тому відповідачу обґрунтовано та правильно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь будинок . Безпідставним є висновок суду проте, що про порушення свого права позивач дізналась у 2017 році, оскільки відмовившись від виділу своєї частки у спільному сумісному майні подружжя у 2010 році остання була обізнана проте, що вона відмовилася від свого права власності.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Апеляційна скарга не підлягаю до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 07 травня 1958 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 .

Установлено, що спірний житловий будинок був збудований під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в 1974 році, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Дану обставину сторони не заперечують.

09 грудня 1997 року секретарем Довгошиївської сільської ради народних депутатів Млинівського району Рівненської області Осипчук С.Ф. посвідчено заповіт відповідно до якого, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, в тому числі цегляний будинок, цегляний хлів, льох, що знаходиться в селі Довгошиї Млинівського району Рівненської області, заповів своєму синові ОСОБА_2 , проживаючому в м. Рівне.

24 березня 2000 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок який розташований в АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2009 року ОСОБА_3 помер

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 подала секретарю Довгошиївської сільської ради Млинівського району Рівненської області заяву якою відмовилась від отримання обов`язкової частки в спадщині, що належить їй за законом, а 09 квітня 2010 року відмовилась від виділу частки в спільному майні подружжя, як таке, що було набуте нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 за час шлюбу.

18 серпня 2010 року ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Млинівської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за №83, яка складається з житлового будинку, житловою площею 62,4 кв.м., загальною площею 98,0 кв.м., належними до нього господарськими будівлями та спорудами: сарай-літня кухня, сарай, сарай, погріб, колодязь, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 22 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З аналізу зазначених норм вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Встановивши, що спірний житловий будинок був збудований подружжям під час шлюбу у 1974 році, оскільки відповідач факту спільності майна батьків не заперечував і не надав доказів на підтвердження набуття спірного нерухомого майна за особисті кошти одного з подружжя, суд виходячи з презумпції спільності права власності на майно подружжя незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було зареєстровано дійшов правильного висновку про те, що зазначений житловий будинок належав подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тому після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У пункті 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, зазначено, що одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином отримання подружжям, який пережив іншого, свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні є його правом, а не обов`язком. Юридична природа цієї дії (видача свідоцтва про право на частку у спільному майні) полягає у визначенні розміру частки (часток) співвласників у спільному сумісному майні, а не у вирішенні питання про припинення права одного із співвласників на його частку. Отже, та обставина, що ОСОБА_1 відмовилася від виділу частки в спільному майні подружжя, не означає відмову від її частки у цьому майні.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення позивачем дій, які свідчать про відмову від права власності на 1/2 частку житлового будинку на підставі статті 347 ЦК України.

Таким чином, 1/2 частка житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 як частка у спільній сумісній власності та зазначена частка житлового будинку не увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , а тому апріорі позивач не могла відмовитися від неї під час прийняття спадщини за заповітом відповідачем .

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що врахування нотаріусом зазначених вище заяв ОСОБА_1 під час видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 порушує положення підпункту 224 розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882 в редакції, чинній на момент оформлення нотаріусом права на спадщину.

У нотаріуса не було правових підстав видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все домоволодіння.

Установивши, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане на весь будинок, порушує право позивача як співвласника будинку на володіння своєю часткою у спільному майні, суд першої інстанції правильно встановив наявність правових підстав (з урахуванням визначення частки позивача у спільному майні) для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в 1/2 частині, оскільки визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом у цілому порушуватиме права спадкоємця на право спадкування належної спадкодавцю частки у спільному майні, яку він успадкував за заповітом після смерті батька.

Доводи скарги про те, що позивач пропустила позовну давність, є безпідставними, оскільки будь-які докази на підтвердження того, що позивач дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права раніше аніж 2017 рік матеріали справи не містять.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 січня 2023року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.