ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4869/22 Номер провадження 22-ц/814/2410/23Головуючий у 1-й інстанції Гончаренко В.О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 листопада 2022 року, ухвалене суддею Гончаренком О.В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

30 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якому просили суд визнати за кожним із них право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Позовна заява мотивована тим, що батькові позивачів ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору міни нерухомого майна від 29.07.1998 року, посвідченого Кременчуцького товарною біржею і зареєстрованого в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачі є єдиними спадкоємцями за заповітом та звернулися до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру. Нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою для відмови стало те, що вказаний договір міни нерухомого майна від 29.07.1998 року посвідчений Кременчуцькою товарною біржею. Вказують, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі, тобто реєстрація за ОСОБА_3 права власності КП ««Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації» на вказану квартиру на підставі договору міни, посвідченого Кременчуцькою товарною біржею, а не нотаріусом, станом на 29.07.1998 року за №288-Н (в реєстровій книзі №М-2 за реєстровим №314) не суперечило чинному законодавству. Сторони договору міни досягли згоди щодо усіх умов цього договору, що підтверджується підписами сторін, усі зобов`язання за договором були виконані у повному обсязі, договір був зареєстрований на підставі ст. 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення даного правочину, а тому за життя ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру тп правомірно нею володів. Відповідно довідки КП ««Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації» Полтавської обласної ради від 07.12.2021 року за №61/6164 вбачається, що за даними архівного обліку в комунальному підприємстві станом на 28.12.2021 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору міни, посвідченого Кременчуцькою товарною біржею за реєстровим №288-Н від 29,07.1998 року, записаний в реєстровій книзі №М-2 за реєстровим №314. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 16.02.2022 року на квартиру АДРЕСА_1 жодних перепланувань у квартирі, які б суперечили чинному законодавству, не проводилося.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 листопада 2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи, що біржова угода не була посвідчена нотаріально та натепер вирішити вказане питання іншим шляхом неможливо, то позивачі дійсно позбавлені можливості у повній мірі оформити свої спадкові права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є всі підстави для розгляду питання про визнання вказаного договору дійсним. З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та на підставі діючих на час укладення договору міни норм матеріального права, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не мала права укладати договір міни від імені неповнолітніх дітей, співвласників майна, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки орган опіки і піклування не надавав їй відповідний дозвіл на право укладати такий договір. Також суду не надано будь-яких доказів, які підтверджують повноваження ОСОБА_4 на укладення спірного договору від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та суд дійшов висновку про те, що при укладені договору міни були порушені права неповнолітніх дітей, у зв`язку з цим такий договір не може бути безумовною підставою для виникнення права власності у спадкодавця ОСОБА_3 . Також суду не було надано доказів того, що сторони оспорюваного договору, у тому числі неповнолітні, на момент укладення договору були членами Кременчуцької товарної біржі. Також суд звертає увагу, що при укладенні договору міни ОСОБА_3 надав 3/5 частини житлового будинку, житловою площею 37,6 кв.м. в обмін на квартиру, яка належала на праві співвласності у тому числі і двом неповнолітнім дітям, житловою площею 47,3 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м., тобто в результаті договору міни відбулось зменшення житлової площі, належної неповнолітнім. Крім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов неправильно поданий лише до Кременчуцької міської ради з вимогами про визнання права власності, оскільки, враховуючи досліджені обставини, належними відповідачами за вказаним позовом повинні бути інші учасники договору міни та для визнання права власності необхідно встановлювати спочатку дійсність спірного договору міни, що у даному складі учасників судового розгляду не вбачається можливим. В межах заявлених позовних вимог суд не вбачає можливим вирішити питання про залучення інших співвідповідачів без відповідної заяви позивача та про визнання права власності на вказану квартиру за позивачами за наявності ознак спірності договору міни, на підставі якого виникло право власності на квартиру у спадкодавця, тому дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Єрмоленко О.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що договір міни, який був оформлений та зареєстрований Кременчуцькою товарною біржею 29.07.1998 року та абсолютно повністю був виконаний у відповідності до законодавства, що діяло на момент укладення такого договору. Судом не взято до уваги, що реєстрація за спадкодавцем права власності на вказану квартиру КП ««Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації», посвідченого Кременчуцькою товарною біржею, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству. Вказує, що до 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією, державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Також посилається на те, що, враховуючи факт неможливості оформлення своїх спадкових прав позивачами шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину, єдиним способом захисту у даному випадку є звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Вказує, що позивачі правомірно є єдиними спадкоємцями після смерті батька та згідно чинного законодавства прийняли спадщину як за заповітом, так і за законом. Також вказує на те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неналежного відповідача у справі в особі Кременчуцької міської ради, оскільки у постанові Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №759/19779/18 вказано, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування., тому у даному випадку правомірно притягнуто відповідачем у справі Кременчуцьку міську раду. Крім цього, при відкритті провадження у справі, суд першої інстанції жодним чином не зазначав, що відповідач є неналежним, а отже, позов був поданий з дотриманням усіх вимог чинного ЦПК України. Також вказує, що рішення суду ухвалене без належного і повного дослідження зібраних у справі доказів, що суд не взяв до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №487/9435/15 з подібними фактичними обставинами справи. Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні договору міни мало місце порушення прав неповнолітніх осіб. Вказує, що суд не має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. При укладенні договору міни за участю неповнолітніх осіб були дотримані вимоги законодавства, їх права були забезпечені та дотримані, договір міни був виконаний та державою зареєстрований.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 29.07.1998 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з другої сторони, було укладено договір міни на Кременчуцькій товарній біржі, згідно якого ОСОБА_3 передав 3/5 частини житлового будинку, площею 37,6 кв.м. по АДРЕСА_3 , в обмін на квартиру квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 47,3 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м. (а.с. 15).

Даний договір зареєстрований в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі М-2, реєстраційний № 314.

Договір від імені неповнолітніх дітей, співвласників майна, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому виповнилось 14 років на час підписання договору міни, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому виповнилося 12 років на час підписання договору міни, підписала ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 (а.с. 10).

Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема і щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно заповіту від 22.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В., ОСОБА_3 заповів своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

18.01.2022 року державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори постановою було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою відмови стало те, що договір міни було укладено від імені неповнолітніх дітей без отримання дозволу органу опіки та піклування та без перевірки відсутності порушення прав малолітніх при здійсненні обміну вищевказаної квартири (а.с. 8-9).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наступного.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у липні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати законодавство та норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 зазначеного Закону України встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини.

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Також відповідно до ст.220ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Лише якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ст. ст. 241, 242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно дост. 227 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), що діяв на час укладення спірного правочину, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає подальшій реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Окрім цього, відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно зі ст.78 КпШС УРСР, що був чинний на час укладення спірного договору, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Останні відповідно до ч. 4 ст.129 КпШС УРСР затверджуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст.145 КпШС УРСР та п. 4.7. Правил опіки та піклування, зареєстрованих від 17 червня 1999 року, опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо. Органи опіки та піклування мають право, якщо це потрібно для захисту інтересів підопічних, обмежувати право одного з батьків або опікуна (піклувальника) розпоряджатися вкладом, внесеним будь-ким на ім`я підопічного.

Відповідно до п.31. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року, угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни (статті 14, 16 Цивільного кодексу). Нотаріуси вимагають дозвіл органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації про відчуження майна, належного неповнолітнім, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Питання про дозвіл на право опікуна вчиняти, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод вирішує орган опіки і піклування шляхом прийняття відповідного рішення. Опікун і піклувальник, їх дружини (чоловік або дружина) та близькі родичі не вправі представляти осіб, які перебувають у них під опікою і піклуванням, при укладенні угод між підопічними і чоловіком або дружиною опікуна чи піклувальника та їх близькими родичами. Опікун і піклувальник не вправі здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватись від його імені порукою (стаття 146 Кодексу про шлюб та сім'ю). Правила, викладені в абзацах сьомому-одинадцятому цього пункту, поширюються і на угоди, що укладаються батьками (усиновителями) як опікунами чи піклувальниками своїх неповнолітніх дітей (стаття 78 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання за кожним із позивачів права власності по частині квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що біржова угода (договір міни від 29.07.1998 року) не була посвідчена нотаріально, вирішити вказане питання іншим шляхом неможливо, позивачі дійсно позбавлені можливості у повній мірі оформити свої спадкові права, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що є всі підстави для розгляду питання про визнання вказаного договору дійсним.

Проте, позивачами не заявлялися вимоги про визнання договору міни від 29.07.1998 року дійсним.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вбачається, що при вирішенні спору, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що призвело до ухвалення помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Дійсно, як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2022 року, відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки у правовстановлюючому документі на квартиру договорі міни, що зареєстрований Кременчуцькою товарною біржею 29.07.1998 року, не додержано усіх умов, щоб вважати договір чинним, а саме укладення договору від імені малолітніх дітей без отримання дозволу органів опіки та піклування та без перевірки відсутності порушення прав малолітніх при здійснення обміну вище вказаної квартири (а.с. 8-9).

Зі змісту договору міни від 29.07.1998 року вбачається, що цей договір був підписаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за себе та своїх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).

ОСОБА_5 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 , а ОСОБА_6 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України (від 16.01.2003 року).

Згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Отже, вказані особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , досягнувши кожен повноліття, в межах строку позовної давності мали право звернутися за захистом порушених прав (у разі їх порушення), проте, відсутні дані, що вказані особи заявляли чи заявляють про порушення їх прав у неповнолітньому віці їх матір`ю при укладенні договору міни нерухомого майна.

По справі вбачається, що договір міни нерухомого майна від 29.07.1998 року, який посвідчений Кременчуцькою товарною біржею, на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягав нотаріальному посвідченню.

Вказаний договір міни від 29.07.1998 року за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року був зареєстрований у КП ««Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації», а ОСОБА_3 значиться власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП ««Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації» Полтавської обласної ради від 07.12.2021 року за №61/6164 (а.с. 16).

По справі вбачається, що сторони договору міни дійсно досягли згоди щодо усіх умов цього договору, що підтверджується підписами сторін, усі зобов`язання за договором були виконані сторонами договору у повному обсязі, договір був зареєстрований на підставі ст. 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення даного правочину, а тому за життя ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру та правомірно нею володів.

Оскільки за життя спадкодавця ОСОБА_3 вказаний договір міни не був ніким оспорений, тому відсутні підстави піддавати сумніву належним чином зареєстроване у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, право власності спадкодавця ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

В частині висновків суду першої інстанції про те, що неправильно пред`явлено позов лише до Кременчуцької міської ради з вимогами про визнання права власності, оскільки належними відповідачами за вказаним позовом повинні бути інші учасники договору міни, а також, що для визнання права власності необхідно встановлювати спочатку дійсність спірного договору міни, що у даному складі учасників судового розгляду не вбачається можливим, то в цій частині апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено по справі, єдиними спадкоємцями за заповітом після померлого батька є його сини позивачі у справі. Для встановлення дійсності договору міни необхідна участь усіх сторін правочину, в т.ч. і ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виключає його участь, а його єдині спадкоємці позивачі у справі на час укладення договори міни були неповнолітніми. Крім цього, вбачається відсутність спору між сторонами договору міни. Оскільки позивачі набули право на спадкування після смерті батька за заповітом, то у даному випадку, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, належним способом захисту їх спадкових прав є саме спосіб, який обраний ними, це пред`явлення позову саме до Кременчуцької міської ради як належного відповідача у даному спорі, оскільки відсутні інші особи, які заявляють про свої інтереси чи про порушені права щодо спірної квартири, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.11.2021 року у справі №759/19779/18, згідно якої, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов є доведеним та таким, що підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як ухвалене у результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, та у справі слід ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі не наполягають на вирішенні питання про розподіл судових витрат.

По справі вбачається, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2023 року відстрочено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 9 011,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 4 505,70 грн. з кожного.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради, третя особа: Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на решту частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі по 4 505,70 грн. з кожного на користь держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов