Номер провадження: 22-ц/813/4109/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
06.03.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,
учасники справи:
позивач Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик»),
відповідач ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик»),
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Бондар В.Я. у м. Одеса,
за позовом Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
Короткий зміст позовних вимог
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 15 червня 2022 року позов Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишив без задоволення.
Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виходив з того, що 20 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Майбах Лоджистик» в особі Йоганнес Дирда та ОСОБА_1 укладено договір № 20/12 на розробку програмного забезпечення. Проте, позивач не надав суду жодних належних та достовірних доказів не виконання відповідачем умов договору щодо розробки програмного забезпечення.
Посилання позивача щодо проведення платежів у період з 27.12.2017 року по 11.06.2018 року без висування до відповідача (виконавця по договору) будь-яких претензій чи намагання розірвати договір суд першої інстанції розцінив як те, що умови зобов`язань по договору відповідачем також виконувалися.
Також суд першої інстанції зауважив, що договір взагалі не містить вимог щодо строків розробки програмного забезпечення.
Суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача у своєму відзиві на те, що договір № 20/12 на розробку програмного забезпечення від 20.12.2017 року ним не укладався, оскільки будь-яких доказів, які б спростовували наявність підпису відповідача під вказаним договором суду не надано.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») просить рішення скасувати та ухвалити нове суддове рішення, яким позов Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») зазначає, що судом першої інстанції встановлено укладення 20 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Майбах Лоджистик» в особі Йоганнес Дирда та ОСОБА_1 договору № 20/12 на розробку програмного забезпечення. Вказані обставини відповідачем не оскаржувались. Скаржник вважає висновок суду першої інстанції про те, що умови зобов`язань по договору відповідачем виконувалися, припущенням.
Щодо строків виконання договору скаржник вказав, що дійсно укладеним договором строки його виконання не передбачені, однак враховуючи розумні строки виконання договору, а також те, що з моменту укладення договору пройшло вже більше 5 років, відповідач мав достатньо часу для виконання умов договору.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідач копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з доданими документами отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. В обґрунтування зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази укладення договору як то його оригіналу, так і належним чином засвідченої копії, саме тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду пояснень на апеляційну скаргу, проте пояснень не надходило.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з доданими документами отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Представнику третьої особи ОСОБА_4 копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги з доданими документами надіслана на електронну пошту, вказану у заяві останньої, та отримана 17.01.2023 року, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Копію ухвали про відкриття провадження представник позивача отримав 10.01.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідач його представник та треті особи, в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
06.03.2023 року представник відповідача та третьої особи ОСОБА_5 через електронну пошту подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 06.03.2023 року у зв`язку з находженням за межами Одеської області.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що клопотання представника відповідача і третьої особи про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, відповідачем, від імені якого діє представник ОСОБА_6 , надавався відзив на апеляційну скаргу, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, представник не навів у клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності представника відповідача, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду, як і не надав доказів поважності причин неявки в судове засідання.
Крім того, 27.01.2023 року представник відповідача та третьої особи ОСОБА_6 звертався із клопотанням про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомлення з матеріалами справи.
Звертаючись повторно із завою про відкладення розгляду справи представник не вказав в чому саме полягає, на його думку, необхідність особистої його участі в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача та тертьої особи ОСОБА_2 .
Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 судову повістку-повідомлення отримала на електронну пошту, вказану у її заяві, в якій остання просила всі документи по справі надсилати на вказану електронну пошту.
Третя особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що 20 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Майбах Лоджистик» в особі Йоганнес Дирда та ОСОБА_1 укладено договір № 20/12 на розробку програмного забезпечення.
При цьому, умови Договору, зокрема, пункти Розділу 3 «Порядок розробки ПО» взагалі не містять вимог щодо строків розробки програмного забезпечення, а зазначений в п. 1.3 Додаток № 1 «Технічне завдання» суду не надано.
Суд вважав, що платежі, які здійснювалися позивачем на виконання умов договору в період з 27.12.2017 року по 11.06.2018 року, без висування до відповідача (виконавця по договору) будь-яких претензій чи намагання розірвати договір свідчить, що умови зобов`язань по договору відповідачем теж виконувалися. Позивачем належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами не доведено порушення відповідачем умов договору, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача у своєму відзиві на те, що договір № 20/12 на розробку програмного забезпечення від 20.12.2017 року ним не укладався, оскільки будь-яких доказів, які б спростовували наявність підпису відповідача під вказаним договором суду не надано.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Майбах Лоджистик» в особі Йоганнес Дирда (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір № 20/12 на розробку програмного забезпечення, за умовами якого виконавець розробляє на підставі замовлень замовника програмне забезпечення (далі по тексту «ПЗ») і надає замовнику право на використання цього програмного забезпечення в будь-якій формі і будь-яким способом, а замовник зобов`язується оплатити розробку ПЗ в порядку і на умовах передбачених цим договором.
Відповідно до пункту 4.1 договору загальна вартість робіт складала 16 тисяч Євро, які підлягали сплаті замовником виконавцю.
Згідно п. 4.2 договору замовник оплачує вартість розробки ПЗ, що є предметом договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця або готівкою (Собянін Ігор, Україна, Одеса).
Пунктом 4.3 договору, передбачено поетапні умови оплати коштів за надані послуги та визначено графік платежів.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 через платіжну систему ОСОБА_7 здійснював наступні грошові перекази: від 27.12.2017 року на суму 3000 Євро на ім`я ОСОБА_8 ; від 21.02.2018 року на суму 3000 Євро на ім`я ОСОБА_9 ; від 22.02.2018 року на суму 1000 Євро на ім`я ОСОБА_9 .
ТОВ «Майбах Лоджистик» на розвиток експедиторської компанії за договором здійснено наступні платежі: від 13.03.2018 року на суму 2000 Євро на ім`я ОСОБА_9 ; від 21.03.2018 року на суму 2000 Євро на ім`я ОСОБА_9 ; від 27.03.2018 року на суму 2000 Євро на ім`я ОСОБА_9 ; від 24.04.2018 року на суму 2000 Євро ім`я ОСОБА_9 ; від 11.06.2018 року на суму 1000 Євро на ім`я ОСОБА_9 .
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на те, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Майбах Лоджистик» або ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ніякого договору на розробку програмного забезпечення ніколи не укладалося, не заслуговують на увагу, оскільки дане посилання судом першої інстанції оцінено критично, суд першої інстанції зазначив, що будь-яких доказів, які б спростовували наявність підпису відповідача під договором № 20/12 від 20.12.2017 року , останнім суду не надано.
Статтею 360 ЦПК України передбачено вимоги до відзиву на апеляційну скаргу, а саме, відзив на апеляційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_6 подано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, як один з видів процесуальної форми звернення до суду, яка передбачена законодавством та тягне (зумовлює) відповідні заходи процесуального реагування на такий вид заяви (скарги) по суті справи.
Разом з тим, відповідач у встановленому законом порядку із апеляційною скаргою стосовно мотивів, з яких виходив суд під час прийняття оскаржуваного рішення не звертався, а суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 1.2 договору передбачено, що виконавець зобов`язується для замовника в строки, обумовлені цим договором, розробити за плату ПЗ відповідно до технічного завдання на розробку ПЗ, відображеним в додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору.
Додаток № 1 (технічне завдання) формується обома сторонами протягом 12 робочих днів з моменту підписання договору і є невід`ємною частиною договору (п. 1.3. договору).
Згідно пп. 2.1.1. п. 2.1 договору замовник зобов`язується разом з замовленням на розробку передавати виконавцю чітко сформульоване технічне завдання, в якому вказувати, зокрема, вимоги щодо розроблюваного ПЗ, цілі розробки даного ПЗ і іншу інформацію, необхідну виконавцю для розробки ПЗ.
Порядок розробки ПЗ передбачений розділом 3 договору.
В пункті 3.1. договору зазначено, що розробка кожного конкретного найменування ПЗ проводиться виконавцем на підставі відповідного замовлення замовника з доданим до нього технічним завданням.
Отже, умовами договору № 20/12 від 27.12.2017 року передбачено, що розроблення виконавцем програмного забезпечення здійснюється на підставі замовлень замовника відповідно до технічного завдання на розробку ПЗ, яке відображено в додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною цього договору.
Слід зазначити, що умови договору № 20/12 від 27.12.2017 року, в тому числі розділ 3 «Порядок розробки ПО», не містять строків (термінів) розробки програмного забезпечення.
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано суду додаток № 1 «Технічне завдання», який є невід`ємною частиною договору № 20/12 від 27.12.2017 року, як і не надано належних і допустимих доказів надання виконавцю замовлення разом з технічним завданням, в якому зазначено, зокрема, вимоги щодо розроблюваного ПЗ, цілі розробки даного ПЗ і інша інформація, необхідна виконавцю для розробки ПЗ.
Отже під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами, надання відповідачу замовлення разом з технічним завданням, як це передбаченого умовами договору № 20/12 від 27.12.2017 року, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
В ч. 1 ст. 903 ЦК України чітко вказано, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені положеннями статті 651 ЦК України, відповідно до яких зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно з приписами статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
За змістом частини четвертої статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно пункту 6.1. договору № 20/12, договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Пунктом 6.2. договору передбачено підстави розірвання договору достроково.
Доведення факту розірвання договору та припинення зобов`язань між сторонами покладається на позивача.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при зверненні із апеляційною скаргою, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів на підтвердження обставин, розірвання договору № 20/12 від 20.12.2017 року.
Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).
Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).
Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що укладений між сторонами договір № 20/12 від 20.12.2017 року у передбаченому законодавством порядку не розірвано, та таких вимог позивачем не заявлялося, сама по собі вимога про повернення сплачених коштів не може розцінюватися як вимога про розірвання договору, так як вона повинна бути заявлена чітко, тобто таким чином, щоб однозначно сприймалась іншими особами.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») грошових коштів, сплачених останнім на виконання умов договору, оскільки договір між сторонами не розірваний, а тому зобов`язання за ним не припиненні та відсутні підстави для повернення сплачених коштів.
Колегія суддів погоджується із доводами позивача про помилковість посилання суду на те, що позивачем ненадано суду жодних належних і достовірних доказів на викоання відповідачем умов договору щодо розробки програмного забезпечення, однак це не вплинуло на правильність вирішення справи та не є підставою для скасування рішення суду.
Колегія суддів не приймає та не надає оцінку новим доказам, які надано позивачем до суду апеляційної інстанції, а саме: переписці з месенджера телеграм, зважаючи на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не міг надати доказ, оскільки всупереч тому, що обидві сторони подали заяви про відкладення розгляду справи, а позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи, ухвалою від 25 січня 2022 року суд закрив підготовче провадження колегія суддів не приймає, з огляду натаке.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик») до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та призначено підготовче засідання на 25 жовтня 2021 року.
В матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_10 про розгляд справи, призначеної на 25.10.2021 року без участи позивача та його представника.
01.12.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.71).
01.12.2021 року представник позивача приймав участь у підготовчому судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 01.12.2021 року.
Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У позовній заяві відсутнє зазначення про неможливість надання будь-якого доказу під час подання позовної заяви.
Так, в матеріалах справи містяться заяви представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи, однак представником позивача не надано суду доказів неможливості ознайомлення з матеріалами справи, посилання на нездійснення адвокатської діяльності через запровадження воєнного стану колегія суддів не приймає.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для прийняття судом апеляційної інстанції доказів, оскільки в апеляційній скарзі не міститься обґрунтування того, як саме введення воєнного стану унеможливило виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що докази, які надано позивачем до суду апеляційної інстанції, а саме: переписка з месенджера телеграм, не підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції, оскільки обставини на які посилається позивач не є винятковим випадком.
Посилання позивача на те, що в договорі строки програмного забезпечення не прописані, однак існує поняття «розумні строки» не заслуговує на увагу, оскільки сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Maibach Logistik GmbH (ТОВ «Майбах Лоджистик»)залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький