КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7106/21 Головуючий у 1-й інст. - Гусак О.С.
Апеляційне провадження 22-ц/824/1581/2023 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії),-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії).

Посилається на те, що заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у справі №408/2224/17-ц стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором позики у розмірі 1 822 785 грн 56 коп. та судові витрати у розмірі 8 000 грн.

23 вересня 2020 року ухвалою Біловодського районного суду Луганської області у справі 408/2224/17 заяву про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

20 липня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір № 1 відступлення права вимоги (цесії).

Посилається на те, що за змістом укладеного договору цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги та право власності на грошові кошти, належні цедентові, у зв`язку з чим цесіонарій стає стягувачем за вказаним рішенням Біловодського районного суду Луганської області.

23 червня 2018 року Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східно-міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) було відкрито виконавче провадження №56654810 за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем є ОСОБА_4 .

Посилається на те, що пункт 5 указаного договору цесії не відповідає ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», ч. ч. 1, 2 ст. 442 ЦПК України, так як ОСОБА_3 не міг жодним чином набути статусу стягувача, у значенні цього терміна, що визначений у п.1 ч. 1 ст. 3 та ст. 15 ЗУ « Про виконавче провадження», так як заява представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 від 20 серпня 2018 року Біловодським районним судом Луганської області про заміну стягувача у виконавчому провадженні не була розглянута, Біловодським районним судом Луганської області ухвали щодо зміни стягувача у виконавчому провадженні №56654810 не було винесено та відповідно державним виконавцем Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східно-міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) не було винесено відповідної постанови про заміну стягувача у виконавчому провадженні №56654810.

Крім того, пунктом 8 договору цесії не було передбачено, що крім заочного рішення суду в момент підписання договору цесії до цесіонарія передаються і інша інформація яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступає цедент за договором цесії.

Так як право стягнення з нього коштів на користь відповідача підтверджується розпискою від 23 грудня 2013 року на суму 498 000 грн. та розпискою без зазначення дати отримання коштів на суму 7 000 доларів США та 287 000 грн., тому на його думку, вказані оригінали розписки відповідно до пункту 8 договору цесії мали бути передані відповідачу для підтвердження отриманого ним права вимоги.

Посилається на те, що оригінали розписок не були передані третьою особою відповідачу на підставі п. 8 договору цесії , тому він вважає, що п. 8 договору цесії суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України та свідчить про те, що договір цесії не спрямований на реальне настання наслідків у вигляді отримання останнім грошових коштів від нього та просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 липня 2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 21 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 липня 2018 року укладений між відповідачами по справі має бути визнаний недійсним так як відповідачами в момент вчинення правочину не були додержані вимоги, передбачені ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання зазначеного договору цесії недійсним відповідно до вимог ст. 215 ЦК України.

Посилається на те, що пункт 5 Договору цесії не відповідає ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», ч. ч. 1, 2 ст. 442 ЦПК України, так як ОСОБА_3 не міг жодним чином набути статусу стягувача у значенні цього терміна, що визначений у п.1 ч. 1 ст. 3 та ст. 15 ЗУ « Про виконавче провадження», так як заява представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 від 20 серпня 2018 року Біловодським районним судом Луганської області про заміну стягувача у виконавчому провадженні не була розглянута, Біловодським районним судом Луганської області ухвали щодо зміни стягувача у виконавчому провадженні №56654810 не було винесено та відповідно державним виконавцем Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східно-міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) не було винесено відповідної постанови про заміну стягувача у виконавчому провадженні №56654810.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача просить слухати справу у їх відсутності, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заміна кредитора за оспореним позивачем договором цесії, який не є стороною спірного договору цесії, не порушує прав позивача, як боржника за укладеними ним договорами позики, дійсність яких ніким не оспорена, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у справі № 408/2224/17-ц (провадження № 2/408/802/17) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 822 785 грн 56 коп. та судові витрати в сумі 8 000 грн (а.с. 10).

23 вересня 2020 року ухвалою Біловодського районного суду Луганської області у справі № 408/2224/17-ц заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

20 липня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір № 1 відступлення права вимоги (цесії) за умовами якого Цедент відступає Цесіонарію, а Цесіонарій набуває право вимоги та право власності на грошові кошти, належні Цедентові, у зв`язку з чим Цесіонарій стає стягувачем за рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 у справі № 408/2224/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Пунктом 4 Договору визначено, що за цим Договором Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплати суми боргу у розмірі 1 822 785 грн 56 коп. та судовий збір у розмірі 8 000,00 грн (а.с. 14).

23 червня 2018 року Станично-Луганським районним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) було відкрито виконавче провадження № 56654810 за яким боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем є ОСОБА_4 (а. с 14.)

Постановою Луганського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі 408/2224/17-ц заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 475 817 грн 96 коп., 3% річних у сумі 42 080 грн 55 коп., інфляційні втрати у сумі 251 612 грн 90 коп., всього 769 511 грн 41 коп.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 408/2224/17-ц постанову Луганського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат - залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики від 23 грудня 2013 року, апеляційний суд виходив із того, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу у сумі 498 000 грн, 3% річних у сумі 45 925 грн 15 коп., інфляційних втрат у сумі 494 532 грн 62 коп. задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 512-514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Таким чином, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Виходячи з наведеного, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

(Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна заява не містить обґрунтування в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного правочину. Крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсним договору відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України сторонами дотримано письмової форми правочину.

В момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Таким чином, спірний договір укладений відповідно до вимог закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не міг жодним чином набути статусу стягувача, так як не була розглянута заява представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 від 20 серпня 2018 року Біловодським районним судом Луганської області про заміну стягувача у виконавчому провадженні, що суперечить ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ч. ч. 1,2 ст. 442 ЦПК України, так як ОСОБА_3 відповідно до зазначених норм може набути статусу стягувача лише після того як суд за заявою заінтересованої сторони винесе ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а державний виконавець на підставі такої ухвали суду винесе відповідну постанову про заміну сторони виконавчого провадження є необгрунтованими, оскільки не відносяться до предмету доказування у цих правовідносинах за позовом про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, а стосується правовідносин заміни стягувача, які є похідними від встановлення обставин щодо відповідності чи невідповідності договору відступлення права вимоги (цесії) вимогам закону при його укладенні, та чи не були порушені при цьому права позивача, (що є предметом доказування у цих правовідносинах) який у зазначених правовідносинах є боржником, і ці обставини встановлені наведеними судовими рішеннями про стягнення з нього суми боргу, що набрали законної сили та не оспорюються позивачем у тій частині, що він є боржником у наведених зобов`язаннях за укладеними ним договорами позики.

Доводи скаржника про те, що за спірним договором відступлення права вимоги (цесії) не були передані третьою особою відповідачу оригінали розписок про отримання коштів, а заочне рішення суду про стягнення з нього суми боргу на той час не набрало законної сили, і це свідчить про те, що договір цесії не спрямований на реальне настання наслідків у вигляді отримання відповідачем права вимоги грошових коштів з позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили встановлені обставини про укладення позивачем договорів позики у зазначеному розмірі та про обов`язок позивача повернути борг кредитору, яким, на підставі оспорюваного позивачем договору відступлення права вимоги (цесії) став ОСОБА_3

(Постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19).

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, як зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі відповідних договорів позики.

Посилання скаржника на те, що заочне рішення на яке сторони договору цесії послались на підтвердження суми боргу у спірному договорі цесії було скасоване судом апеляційної інстанції та зменшена сума боргу на користь кредитора стягнута з позивача, не є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки зазначені обставини виникли уже після укладення договору і не свідчать про збільшення обсягу відповідальності боржника чи порушення його прав позичальника за чинними договорами позики саме на час укладення договору про відступлення права вимоги, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки позивач як боржник, не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти вимоги нового кредитора на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, за яким відбулось відступлення права вимоги.

Тобто, заміна кредитора за оспореним позивачем договором цесії, який не є стороною спірного договору цесії, не порушує прав позивача, як боржника за укладеними ним договорами позики, дійсність яких ніким не оспорена, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Твердження скаржника про те, що суд помилково послався на постанову Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19 апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки висновки викладені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду спростовують твердження скаржника та підтверджують правильність висновків суду про те, що доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні, а не документи, що засвідчують права, які передаються. Документи, які засвідчують саме право (вимогу) не є предметом договору цесії і не мають відношення до статусу цесіонарія, а тому їх не передання цесіонарію означає лише невиконання цедентом додаткового юридичного обов`язку, наявного у нього в силу закону, та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань перед новим кредитором.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, без зазначення, які норми матеріального і процесуального права були порушені судом першої інстанції, фактично є лише незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді