КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Таран Н.Г.
Єдиний унікальний номер справи №754/5320/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824 /5475 /2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2022 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що він проживає та зареєстрований з народження у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була видана його діду на підставі ордера № 813 від 30 жовтня 1967 року . Відповідно до вказаного ордеру ОСОБА_4 , на сім`ю з п`яти чоловік, в тому числі онука ОСОБА_2 (позивача), видано ордер на право зайняття три кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , площею 42,5 кв. м.

В подальшому адреса була перейменована на вул. Жукова , а поштова адреса змінилася на 15/13, а у 2018 році вулиця перейменована на Кубанської України. З позивачем проживає та зареєстрована його дружина ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 є сином позивача.

У 2000 році на прохання колишньої дружини, позивач зареєстрував відповідача у спірній квартирі. З моменту реєстрації відповідач у квартиру не вселявся, у спірній квартирі ніколи не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився. Відповідач продовжував проживати у квартирі своє матері за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2010 року у справі № 2-295/2010 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2010 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2010 року скасовано в частині задоволення в повному обсязі зустрічного позову та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову частково, а саме щодо вселення ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

З часу винесення судом апеляційної інстанції рішення, відповідач ОСОБА_1 квартирою не цікавився, не намагався в неї вселитися, навіть не звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа. Протягом 10 років відповідач не цікавився квартирою, не ставив питання про вселення, навіть не телефонував, а продовжував жити в квартирі де жив все своє життя за адресою: АДРЕСА_4 .

На початку 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-295/2010. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року у справі № 754/1934/22 у задоволенні заяви про поновлення строку та видачу виконавчого листа - відмовлено.

Відповідач ніколи не проживав і не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач ні його дружина відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушують права позивача на вільне розпорядження і користування майном, крім того істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які він змушений платити самостійно.

У прохальній частині позову просив-

Визнати ОСОБА_1 таким ,що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, надали відзив в якому вказали, що позовна заява є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року позов задоволено .

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, суд не врахував пояснення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що доводи скарги є безпідставними, суд під час вирішення справи врахував всі надані сторонами докази

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 16 березня 2023 року за адресами , наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач проживає та зареєстрований з народження у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була видана його діду на підставі ордера № 813 від 30 жовтня 1967 року . Відповідно до вказаного ордеру ОСОБА_4 , на сім`ю з п`яти чоловік, в тому числі онука ОСОБА_2 (позивача), видано ордер на право зайняття три кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , площею 42,5 кв. м.

В подальшому адреса була перейменована на АДРЕСА_3 , а поштова адреса змінилася на 15/13, а у 2018 році вулиця перейменована на Кубанської України. З позивачем проживає та зареєстрована його дружина ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 є сином позивача.

У 2000 році на прохання колишньої дружини позивач ОСОБА_2 зареєстрував сина , відповідача у спірній квартирі.

З моменту реєстрації відповідач у квартиру не вселявся , у спірній квартирі ніколи не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився. Відповідач продовжував проживати у квартирі своєї матері за адресою : АДРЕСА_4 .

У квітні 2009 року ОСОБА_2 разом з дружиною звернулися з позовною заявою до Деснянського районного суду м. Києва про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом. В свою чергу ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з зустрічним позовом про вселення та зміну умов договору житлового найму. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2010 року у справі № 2-295/2010 у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічний позов задоволено в повному обсязі. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2010 року , Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2010 року скасовано в частині задоволення в повному обсязі зустрічного позову та прийнято нове рішення про задоволення зустрічного позову частково, а саме щодо вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

З часу винесення судом апеляційної інстанції рішення ( 14 квітня 2010 року ) , відповідач квартирою, до якої його вселили, не цікавився, не намагався в неї вселитися, навіть не звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа.

Протягом 10 років відповідач не цікавився квартирою, не ставив питання про вселення, навіть не телефонував, а продовжував жити в квартирі своєї матері за адресою : АДРЕСА_4 , де жив все своє життя .

На початку 2022 року відповідач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-295/2010. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року у справі № 754/1934/22 у задоволенні заяви про поновлення строку та видачу виконавчого листа - відмовлено.

Суд першої інстанції беззаперечно встановив, і це підтверджено доказами наявними в матеріалах справи, що відповідач ОСОБА_1 з моменту реєстрації( 2000 рік) та до моменту розгляду даної справи у спірній квартирі не проживав, його особисті речі у квартирі не знаходяться, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Аналізуючи в сукупності відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, вбачається, що суперечки щодо проживання в квартирі між батьком та сином виникли лише після подання позовної заяви до суду у квітні 2009 року, після чого відповідачем було подано зустрічний позов про вселення. Позовні вимоги відповідача про вселення до квартири в якій він був зареєстрований - судом задоволено. З моменту постановлення рішення суду, яке набрало законної сили 14 квітня 2010 року надане відповідачу право вселення до квартири, в тому числі і в порядку примусового виконання рішення більше ніж протягом десяти років відповідач не реалізовував та не намагався реалізовувати.

З огляду на встановлені обставини, висновок суду першої інстанції, що ані позивач, ані його дружина, відповідачу ОСОБА_1 ніяких перешкод в користуванні жилим приміщенням не чинили , є цілком обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи проти позову, разом з тим зазначив, що батько заперечує щодо вселення не самого відповідача, а осіб з якими він бажає вселитися - зокрема дружини з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2021 року та її дітей, яких вважає своїми.

Він намагався вселитись із дружиною до квартири восени 2021 року на підставі рішення суду від 2010 року, але батько заперечив, викликав поліцію, після чого ОСОБА_1 рекомендовано було звертатись до суду.

В 2022 році він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа для виконання ,однак йому було відмовлено. Ухвалу суду він не оскаржував, можливо ще оскаржить. На даний час з іншими позовами до суду не звертався .

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року ). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року ), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року ).

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне користування майном, крім того істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які він змушений платити самостійно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. встановлені випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлового приміщення. Ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В розумінні ст.71 ЖК УРСР, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла витрати з утримання житла за себе.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що враховані судом першої інстанції у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Аналогічна позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц , постанові Верховного суду від 02 листопада 2020 року № 182/6801/18) .

Суд першої інстанції, зважаючи на вказані положення, прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано пропорційності втручання у право відповідача на повагу до житла, оскільки відповідач хоч і зареєстрований в квартирі, але відповідно до вимог законодавства не вселявся у квартиру , і продовжував проживати в іншій квартирі .

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Слідуючи практиці тлумачення цих положень Європейським Судом з прав людини та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, колегія суддів виходить з наявного конфлікту інтересів між правом добросовісного користувача на користування житлом , де він мешкає, та правом користування цим житлом відповідачем , який зареєстрований і спірному приміщенні, але не проживає .

З огляду на це, колегія суддів має визнати, що визнання відповідача таким ,що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі , не можна визнати втручанням у його права, з огляду на ту обставину , що протягом 10 років з дня набрання рішення законної сили , яким було захищено права відповідача ОСОБА_1 , останній жодним чином не скористався своїм правом на реалізацію вказаного рішення. Захист прав не може відбуватися безстроково .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи термін відсутності відповідача у квартирі, в тому числі і не реалізацію відповідачем вселення на підставі рішення суду з 2010 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав , що невизнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням порушує принцип правової визначеності для позивача, який повторно звертається до суду із позовними вимогами про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: