Ухвала

31 січня 2023 року

м. Київ

справа № 359/5472/21-ц

провадження № 61-10901св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської нотаріальної контори Дорофеєва Тетяна Миколаївна, Пристолична сільська рада Бориспільського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2022 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської нотаріальної контори Дорофеєва Т. М., Пристолична сільська рада Бориспільського району Київської області (далі - Пристолична сільська рада), про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 червня 2005 року Виконавчим комітетом Великоолександрівсько сільської ради Бориспільського району Київської області видано довідку, якою підтверджено, що він є спадкоємцем 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , що належав покійному ОСОБА_4 .

Померлий ОСОБА_4 своїм волевиявленням визнав його своїм спадкоємцем, у той час як його мати вчинила відносно нього фактично шахрайські дії, позбавивши його і його сім`ю житла. Так, 13 червня 2005 року він надав своїй матері ОСОБА_3 довіреність на право від його імені подавати заяви, одержувати усі необхідні документи та довідки, підписувати від імені позивача усі документи на оформлення свідоцтва про вступ у спадщину за заповітом позивача. Після цього, він, довіряючи своїй матері, вважав, що мати вчинила всі дії для того аби він став законним спадкоємцем.

Лише на початку 2021 року він дізнався, що спадкоємцем нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , є його сестра ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т. М. 15 вересня 2006 року, зареєстроване в реєстрі за № 4-1516, у зв`язку з тим, що це свідоцтво видане особі, яка не має права на спадкування майна.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2022року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі частини першої статті 1223 ЦК України ОСОБА_2 набула право на спадкування 1/2 частини у домоволодінні на АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 10 березня 2000 року склав заповіт, яким 1/2 частини у будинковолодінні на АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з відповідною заявою, а зі спливом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини вона отримала свідоцтво. Заповіт, складений ОСОБА_4 10 березня 2000 року, недійсним не визнавався, ОСОБА_2 від права на спадкування усунута не була.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2022року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що позивач не має права на обов`язкову частку у спадщині після смерті діда.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є., відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

11 листопада 2022 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

У зв`язку з відрядженням судді Бурлакова С. Ю. до Вищої ради правосуддя на підставі Розпорядження від 25 січня 2023 року № 122/0/226-23 проведено повторний автоматизований розподіл справи. За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано судді-доповідачу Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Обставини, встановлені судами

ОСОБА_4 на праві власності належали 1/2 частини у будинковолодінні на АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 неодноразово складав заповіти щодо зазначеної 1/2 частини у будинковолодінні на АДРЕСА_1 .

Так, 13 січня 1994 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким 1/2 частини у будинковолодінні на АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_5 ; 16 листопада 1995 року спадкодавець склав заповіт, яким все своє майно він заповів ОСОБА_5 ; 26 жовтня 1999 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким 1/2 частини спірного будинковолодіння він заповів ОСОБА_1 .

Останнім заповітом від 10 березня 2000 року ОСОБА_4 заповів належні йому 1/2 частини будинковолодіння ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

11 лютого 2005 року ОСОБА_2 подала Шістнадцятій Київській державній нотаріальній конторі заяву про прийняття нею спадщини. 15 вересня 2006 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного будинковолодіння.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Згідно з частинами другою-шостою статті 1254 ЦК Українизаповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

Щодо релевантності до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду України, наведених заявником у касаційній скарзі як підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У справі, яка переглядається, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі став пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 рокуу справі № 6-1486цс15.

Оцінюючи доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, сформульованих у наведених постановах, Верховний Суд виходить із такого.

У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (№ 753/21770/14) (провадження № 61-1903св20) Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку.

Правовий висновок (правова позиція) - це тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, що є обов`язковим для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших судових справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних правових відносин між іншими особами. Таке тлумачення має на меті на підставі загальних засад права здійснити конкретизацію змісту певної норми права шляхом уточнення такого змісту (як звужувального, так і розширювального), визначення сфери її застосування, співвідношення з іншими нормами права у їх системному взаємозв`язку та взаємодії, а так само шляхом застосування інших методів тлумачення, що дозволяють судові визначити дійсний зміст певного запровадженого правила поведінки, а так само й визначення застосування такої норми права за аналогією до інших відносин тощо.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 сформульовано висновок про те, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, з метою конкретизації висновків, викладених, зокрема, у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16, зазначила, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі не існує подібності змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, що є підставою для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд касаційної інстанції встановив, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду України та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

У справі, про перегляд якої ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ОСОБА_2 , оскільки складений 10 березня 2000 року на її ім`я заповіт за правилами частини другої статті 1254 ЦК України скасував попередній заповіт ОСОБА_4 на ім`я онука ОСОБА_1 .

Щодо інших доводів касаційної скарги

Твердження позивача про те, що він має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 , оскільки на день його смерті він був неповнолітнім, а отже, прийняв спадщину незалежно від змісту заповіту, а крім того, він має право на обов`язкову частку у спадщині за правом представлення свого батька ОСОБА_6 , який помер до відкриття спадщини, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до статті 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (частина перша статті 1241 ЦК України).

Водночас ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб у розумінні частини першої статті 1241 ЦК України, які мають обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, оскільки він є онуком ОСОБА_4 .

Відповідно до положень статті 1266 ЦК Українивнуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У справі, що переглядається, відсутні підстави вважати, що позивач успадкував спірне нерухоме майно за правом представлення, оскільки ОСОБА_4 складений заповіт, а спадкування за правом представлення можливе лише при спадкуванні за законом. У зв`язку з відсутністю доказів про те, що батько позивача мав право на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого батька, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що наявність наведеної у скарзі ОСОБА_1 , підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не була підтверджена після відкриття касаційного провадження.

Оскільки наявність наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтверджено після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2022року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської нотаріальної контори Дорофеєва Тетяна Миколаївна, Пристолична сільська рада Бориспільського району Київської області, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний