Номер провадження: 22-ц/813/3928/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року, ухваленого Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Свяченої Ю.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року з ОСОБА_1 утримуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 24 листопада 2006 року, до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказану суму аліментів позивач не має змоги сплачувати у зв`язку з погіршенням матеріального становища та зміною сімейного стану, а саме - народженням сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого з позивача стягуються аліменти відповідно до виконавчого листа № 523/8273/16-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 12.01.2017.

06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 влаштувався на посаду матроса до ТОВ «Краншип» з посадовим окладом 6450,00 грн.

Таким чином, враховуючи дохід на місяць 6450,00 грн та враховуючи сплату аліментів на другого сина ОСОБА_5 у розмірі 2000,00 грн, позивач не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у розмірі частини від свого доходу щомісячно позивачу на утримання їх спільної дитини, тому просить суд зменшити розмір сплати аліментів до 1/3 його доходу.

Крім того, позивач зазначає, що окрім рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року, Малиновським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ від 14 грудня 2017 року про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів у розмірі від усіх видів заробітку ОСОБА_1 , що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України та є подвійним стягненням однієї й тієї самої суми.

З викладеного вбачається, що державний виконавець в одному виконавчому провадженні №57298629 виконує два рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на їх сина ОСОБА_6 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року №2-10337/06 та судового наказу Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/20593/17.

Згодом позивач уточнив свої позовні вимоги та просив зменшити розмір сплачуваних ним аліментів до його доходу щомісячно, відповідно до розміру, визначеного у судовому наказі Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначає, що позивачем не доведено саме погіршення його майнового стану, він зловживає своїми правами та намагається уникнути відповідальності по сплаті аліментів на свою дитину для забезпечення необхідного рівня життя дитини. ОСОБА_1 має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 82,7 кв. м.; будинок за адресою: АДРЕСА_2 , площею 121,1 кв. м.; автомобіль марки Chevrolet Aveo 2005 року випуску. Окрім того, з 06 жовтня 2021 року позивач влаштувався на роботу з постійним доходом, хоча раніше офіційного заробітку не мав. Аргументація позивача щодо зміни сімейного стану та утримання ще однієї дитини, не свідчить про погіршення матеріального стану та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Із завою про видачу судового наказу до суду звертався позивач від імені ОСОБА_2 , не маючи на це повноважень, і судовий наказ до виконання не пред`являвся та не виконувався. Попередній розмір судових витрат відповідачки становить: ознайомлення з матеріалами справи та вивчення документів 1000 грн, підготування відзиву на позовну заяву 2 години 1000 грн, участь у 4 судових засіданнях 8000 грн, які в загальній сумі 10000 грн просить стягнути з позивача на свою користь.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення аліментів задоволено в повному обсязі.

Змінено розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним і не обґрунтованим, та просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду, сформовану за результатом розгляду справи 715/2073/20, згідно якої народження ще однієї дитини від іншого шлюбу саме по собі не свідчить про погіршення матеріального становища, та не є безумовною підставою для зменшення аліментів. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду №760/9783/18-ц від 03.06.2020 та 565/2071/19.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачка довела, що майновий стан у позивача не змінився, оскільки той продовжує володіти транспортним засобом, Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, квартирою площею,82,7 кв.м, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , житловим будинком, площею 121,1 кв. м, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 ; інформація про працевлаштування жодним чином не підтверджує погіршення матеріального стану позивача, оскільки не зрозуміло, який дохід мав позивач до того, як влаштувався на нову роботу; позивач не навів порівняння свого майнового стану до народження ще однієї дитини або на момент ухвалення рішення про стягнення з позивача аліментів на другу дитину та на теперішній час і підтвердити це належними, допустимими та достатніми доказами, а обмежився лише твердженнями, які не можуть підтверджувати погіршення його майнового стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 24 листопада 2006 року, до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На підставі вказаного рішення суду 11 лютого 2007 року виданий виконавчий лист №2-10317/06 та відкрито виконавче провадження №57298629.

Судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року у справі №521/20593/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів доходів (заробітку ), але не менш ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 повноліття (віку ІНФОРМАЦІЯ_4 ), тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно (а.с. 98).

У позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 11).

Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 2000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 9).

Згідно Наказу № 05/10/21 від 05 жовтня 2021 року позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу з 06 жовтня 2021 року на посаду матроса до ТОВ «Краншип» з посадовим окладом 6450,00 грн (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зміняючи розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно до досягнення дитиною повноліття, суд мотивував своє рішення наявністю передбачених статтею 192 СК України підстав для цього та зміною сімейного стану позивача, а також його матеріальний стан.

Проте, такі висновку суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на таке.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України визначений перелік обставин, які враховують судом при визначенні розміру аліментів.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

ВС зазначив, що статтею 192 СК України передбачено можливість зміни рішення встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає можливість зробити висновок, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 554/3355/20, в якій досліджував питання зменшення розміру аліментів, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що визначений судом розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні сина та матір, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з відповідачем - дочки, та суперечитиме її інтересам, а наявність сина та матері, на користь яких за рішеннями судів стягуються аліменти на їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

По теперішній справі позивач, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилався як на підставу свого позову на те, що він має неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого сплачує аліменти у розмірі 2000 грн щомісяця, тобто посилався на зміну не тільки матеріального стану, а й сімейного стану.

З огляду на наведений аналіз статті 192 СК України, якою передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів, предметом доказування по теперішній справі є саме така зміна матеріального та/або сімейного стану, яка може бути самостійною підставою для зменшення стягнутих з позивача аліментів на утримання дитини сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на закріплені ЦПК України засади судочинства змагальність та диспозитивність, саме на позивачеві лежав процесуальний обов`язок довести вказані обставини.

Позивач не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану, яке може слугувати підставою для зменшення визначеного судовим рішенням розміру аліментів.

Слушними є доводи відповідачки щодо недоведеності позивачем погіршення його майнового стану, оскільки відсутнє не лише порівняння доходів ОСОБА_1 станом на час стягнення аліментів та на час звернення до суду із теперішнім позовом, а й відсутній взагалі розмір отримуваного ним доходу, оскільки з Наказу про прийняття його на роботу вбачається лише розмір посадового окладу.

Копія Наказу про прийняття на роботу не є належним доказом отримуваного позивачем доходу.

Клопотань про витребування таких доказів позивачем не заявлялося.

Отже, належних доказів свого майнового стану, який може бути підставо для зміни визначеного рішенням суду розміру аліментів на користь відповідачки, позивачем суду не надано.

Натомість, судом помилково не взято до уваги надані відповідачкою докази наявності у позивача нерухомого та рухомого майна, що згідно п. 3-1 ч. 1 ст. 182 СК України має враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, і набув позивач таке майно після ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси, тобто вказане спростовує заявлене позивачем погіршення його майнового стану.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні сина ОСОБА_8 , та працевлаштування на посаду матроса до ТОВ « Краншип» з посадовим окладом 6450 грн, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та суперечитиме його інтересам.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року (справа №442/7666/15).

Крім того, посилання позивача в позовній заяві на подвійне стягнення за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року та за судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року, що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України як подвійне стягнення однієї й тієї самої суми, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів, що судовий наказ Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року пред`явлений до виконання. По теперішній справі ставиться питання про зменшення розміру аліментів саме за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року.

До того ж, наявність двох судових рішень про стягнення аліментів з одного того самого боржника на користь одного того самого стягувача не є підставою для зменшення розміру аліментів, стягнутих за одним із таких рішень.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач не довів факту погіршення його майнового та таку зміну сімейного становища, які б могли бути підставою для задоволення його позовних вимог, а також не довів, що після рішення про стягнення аліментів змінився його сімейний стан, які є взаємозалежними під час вирішення судом питання про зміну розміру аліментів в сторону їх зменшення або збільшення, а тому у суду першої інстанції були відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на не доведеність існування обставин, які підтверджують зміну матеріального та/або сімейного становища позивача, які можуть бути підставою для зменшення розміру стягнутих судом аліментів, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл сдуових витрат.

Згідно з положеннями частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Постанова ВП ВС від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначено, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Заявляючи про відшкодування їй судових витрат на правничу допомогу, відповідачка у першій заяві по суті справи - відзиві на позовну заяву - на підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, надала суду: договір про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2021 року № 1/10-21, який укладений між нею як замовником та адвокатом адвокатським об`єднанням «ЮРПРАЙМ» в особі голови об`єднання Гомзи А.А., який діє на підставі Статуту об`єднання, як виконавцем, ордер серії ВН №1080139, виданий на підставі зазначеного Договору адвокатським об`єднанням «ЮРПРАЙМ» адвокату Андебурі Антону Івановичу на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 04 листопада 2021 року, та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Андебури А.І.

Пунктом 4.1. розділу 4 «Порядок оплати послуг виконавця» Договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2021 року визначено, що за послуги, що надаються виконавцем у відповідності із умовами даного договору замовник сплачує виконавцю гонорар (винагороду) у розмірі та у порядку, передбаченому у Додатку № 1 до цього Договору, що є невід`ємною частиною даного договору; п. 4.3. порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в додатку до Договору про надання правової допомоги.

Саме вказані додатки до договору, які є його невід`ємною частиною, можуть підтвердити погоджений між сторонами розмір витрат на правничу допомогу.

Проте, вони відповідачкою суду не надані.

Власна таблиця-розрахунок таких витрат, наведена відповідачкою у першій заяві по суті справи, не є належним доказом розміру витрат, які сторона понесла або має понести на правничу допомогу по справі, оскільки таке може бути підтверджено лише певними засобами доказування.

Установивши вказані обставини та надавши належну правову оцінку вказаним доказам, апеляційний суд доходить висновку про недоведеність відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу.

Що стосується іншої частини судових витрат, а саме судового збору, то за подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1362 грн, що підтверджується оригіналом квитанції №ПН464 (а.с. 143), який у зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції рішення суду та ухваленням нового про відмову у задоволенні позову судовий збір відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 07 березня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко