КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1368/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Вовка С.В. в м. Київ 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми вкладу, відсотків та суми пені,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 15000 доларів США - суму вкладу, 7632,17 доларів США ненарахованих відсотків та 1352,52 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення 6,5 % річних та 3 % пені до моменту повного виконання рішення суду.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що нею з відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN2635 «Стандарт» від 10 грудня 2012 року по 10 грудня 2013 року включно з пролонгацією, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 15000 доларів США, відсоткова ставка по вкладу складає 6,5 % річних. 04 листопада 2020 року нею надіслано до банку заяву про видачу вкладу за вказаним договором, однак внесені кошти їй так і не було повернуто.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 15000 доларів США, суму процентів за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року в розмірі 7632,17 доларів США, суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року в розмірі 16508,96 грн., в дохід держави - судовий збір в розмірі 8439,41 грн., в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, відповідач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ухвалення рішення в даній справі безпосередньо впливає на права та обов`язки ТОВ «ФК «Фінілон», яка є на даний час новим боржником за спірним договором, який є предметом спору в даній справі. З 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором. Оскільки права позивача у даній справі АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не порушуються і не оспорюються, не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до цього відповідача. Але суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, взагалі не прийняв до уваги наведені пояснення та надані банком докази та неправомірно відмовив банку в задоволенні клопотання про залучення третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». До того ж, суд не застосував висновки Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц та від 30 січня 2020 року в справі № 761/30025/16-ц щодо необхідності здійснення судами перевірки при розгляді справ належності відповідача та обґрунтованості позову та заявлених вимог щодо відповідача.

Обґрунтовував правомірність дій банку в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки кредитор не є стороною договору про переведення боргу, а закон не надає згоді кредитора правовстановлювального значення у договорі про переведення боргу. Вважав, що договір вважається укладеним згідно з законом з моменту досягнення домовленості між первісним боржником та новим боржником. Щодо способу виявлення та вираження волевиявлення кредитором - ст. 521 ЦК України не встановлює жорстких рамок, обмежуючи його обов`язковою письмовою формою, відтак відповідачем надані достатні та належні докази на підтвердження факту відсутності будь-яких невиконаних зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» перед позивачем за спірним договором на момент подання позову до суду.

Зазначив, що представником банку надано до матеріалів справи витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року з інформацією щодо ОСОБА_1 , з якого вбачається, що сума відсотків станом на дату переведення боргу 17 листопада 2014 року становила 88,76 доларів США. Однак суд першої інстанції не врахував наданий банком витяг та неправомірно стягнув з банку суму відсотків у розмірі 7632,17 доларів США. Загальна сума відсотків по договору за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року становить 88,76 доларів США + 5745,82 доларів США = 5834,58 доларів США.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звернулася до банку з заявою про розірвання договору 04 листопада 2020 року, а відтак прострочення виконання зобов`язання не настало за заявлений позивачем період з 08 жовтня 2017 року по 08 жовтня 2020 року, в зв`язку з чим відсутні підстави для таких нарахувань. Однак, попри зазначене, суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов в частині стягнення пені з 08 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року в розмірі 16508,96 грн., не наводячи розрахунків та обґрунтувань для задоволення такої позовної вимоги.

Наголошував, що судом першої інстанції стягнуто з відповідача суму судового збору в розмірі 8439,41 грн. в дохід держави, з чим позивач не погоджується, оскільки позивач звернулася з позовом, в якому зазначила ціну позову в розмірі 23983,69 доларів США станом на дату відкриття провадження в справі, а саме на 09 грудня 2020 року курс НБУ долара США становив 28,08 грн., відтак в гривневому еквіваленті ціна позову складала 673462,01 грн., а 1 % від ціни позову становить 6734,63 грн.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводячи власні заперечення проти аргументів відповідача в частині переведення боргу, а також щодо стягнення відсотків та нарахування пені.

17 січня 2023 року від сторони позивача надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 10 грудня 2012 року в м. Севастополь ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № SAMDN2635 «Вклад «Стандарт», на наступних умовах: «Вклад «Стандарт» оформлений 10 грудня 2012 року, сума вкладу 15000 доларів США; вклад оформлено на 366 днів по 10 грудня 2013 року включно; процентна ставка 6,5 % річних; мінімальний строк вкладу 1 місяць, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць (а. с. 8 - 9).

Згідно п. 7 договору, сторони мають право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу з дати початку/продовження мінімального строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та повертаються проценти, нараховані за ставкою вкладу «за вимогою», за фактичний строк користування вкладом. Суму надмірно сплачених відсотків клієнт доручає банку утримати зі суми вкладу. Сума нарахованих відсотків за цілу кількість мінімальних строків вкладу, що минули з моменту оформлення договору, виплачується в повному обсязі.

На а. с. 10 наявна копія платіжного доручення № від 10 грудня 2012 року, згідно якого ОСОБА_1 внесено до АТ КБ «ПриватБанк» суму вкладу 15000 доларів США на підставі договору № SAMDN2635.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 листом з описом вкладеного направила заяву до АТ КБ «ПриватБанк», в якій просила повернути в повному обсязі суму вкладу за договором від 10 грудня 2012 року з нарахованими відсотками (а. с. 11 - 14).

На а. с. 35 - 37 знаходиться копія договору від 17 листопада 2014 року, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про переведення боргу з додатковою угодою до нього від 18 листопада 2014 року, згідно якого на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною даного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1) які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 18 лютого 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку «Приложение 1 (реестр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», включає, зокрема, нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу (а. с. 39).

На а. с. 38 знаходиться витяг з електронного додатку «Приложение 1 (реєстр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», в якому зазначено розмір грошових коштів, які підлягають до сплати боржником кредитору ОСОБА_1 : за договором SAMDN2635 - 15088,76 доларів США.

На а. с. 40 знаходиться роздрукований скріншот з оголошенням ПриватБанку, згідно якого, в зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділ «1.1.7 Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15 лютого 2015 року. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договором Клієнта на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта.

На а. с. 41 - 43 наявний витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на вимогу позивача ОСОБА_1 вклади з відсотками, які підлягали нарахуванню, банком не повернуто.

Встановивши, що ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу в розмірі 15000 доларів США, і вказана сума з відсотками, що підлягали нарахуванню, не була повернута на вимогу позивача, що не спростовано відповідачем, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про стягнення сум вкладів та належних до виплати відсотків на користь ОСОБА_1 .

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що зобов`язання за договорами, які є предметом спору, з 17 листопада 2014 року повинно виконувати ТОВ «ФК «Фінілон», на якого було переведено борг відповідача, та відповідно про відсутність підстав для стягнення будь-яких грошових сум з АТ КБ «ПриватБанк» і неправомірність відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотання банку про залучення ТОВ «ФК «Фінілон» як третьої особи в даній справі, виходячи з наступного.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений у письмовій формі, він містить умову про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 199/5331/19.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач надавала згоду на заміну боржника ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим безпідставними є доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу та правомірності дій банку в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон».

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа.

Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє юридичну особу - відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки щодо правовідносин переводу боргу з АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 01 червня 2022 року у справі № 757/38720/14, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 757/27564/20-ц, тобто судова практика Верховного Суду з цього питання є сталою та незмінною.

Відтак, судом в даній справі вірно встановлено належність відповідача, відтак не є релевантним та відхиляються апеляційним судом посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц та Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 761/30025/16-ц, згідно яких, встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , банком надано до суду першої інстанції копії документів, згідно якого на користь ТОВ «ФК «Фінілон» переведено борг ПАТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 в розмірі 15088,76 доларів США, тобто вказано суму вкладу 15000 доларів США та відсотків в розмірі 88,76 доларів США.

Разом із тим, судом зі змісту договору про відступлення права вимоги, стороною якого ОСОБА_1 не є, не можна дійти висновку про розмір заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» перед позивачем за відсутності первинних бухгалтерських документів у вигляді меморіальних ордерів, виписок з рахунків тощо. Саме по собі зазначення в додатку до договору про переведення права вимоги розміру заборгованості перед особою, вимоги якої відповідач вважав переведеними на користь ТОВ «ФК «Фінілон», не може вважатися належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом такої заборгованості в розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано наданий банком витяг з електронного додатку № 1 до договору б/н від 17 листопада 2014 року про переведення боргу з інформацією щодо ОСОБА_1 , з якого вбачається, що сума відсотків станом на дату переведення боргу становила 88,76 доларів США, і що загальна сума відсотків по договору за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року становить 88,76 доларів США + 5745,82 долари США = 5834,58 доларів США.

Апеляційним судом перевірено розрахунки суду першої інстанції та оскільки сума відсотків за ставкою 6,5 % річних по вкладу з мінімальним строком вкладу 1 місяць в розмірі 15000 доларів США за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року (2859 днів) дійсно складає 7632,17 доларів США, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність та неспроможність доводів апеляційної скарги в наведеній частині.

Разом із тим, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції про стягнення пені згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного.

В постанові від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц провадження № 14-64цс19 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що «Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі».

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

Враховуючи, що сума пені стягнута судом першої інстанції за період з 08 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року, тобто до розірвання договору в період його чинності, апеляційний суд погоджується, що в даному випадку підлягала застосуванню ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» і висновки суду про необхідність стягнення пені за даний період в зв`язку з невиплатою відповідачем відсотків на вимогу вкладника від 04 листопада 2020 року є в цілому вірними.

Натомість, доводи апеляційної скарги, що прострочення виконання зобов`язання не настало за заявлений позивачем період, в зв`язку з чим відповідач вважав відсутніми підстави для таких нарахувань, є необґрунтованими, не узгоджуються з вимогами договору банківського вкладу, якими передбачено щомісячне нарахування відсотків та право розірвання договору з повідомленням про це іншої сторони за два банківських дні, з виплатою всіх належних до сплати сум, та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині періоду стягнення пені та її розміру.

Разом із тим, частково задовольняючи вимоги в частині стягнення пені, суд першої інстанції не зазначив обґрунтований розрахунок суми, яка підлягає стягненню, обмежившись констатацією, що сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року становить 16508,96 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Перевіряючи правильність стягнутої судом першої інстанції суми пені, апеляційний суд виходить із того, що згідно умов договору банківського вкладу № SAMDN2635 «Стандарт» від 10 грудня 2012 року періодом нарахування відсотків по вкладу є один місяць, відсотки нараховуються за кожен календарний день, і що по закінченню кожного цілого місяця, що минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою укладення договору, нараховані проценти за вкладом нараховуються на картку.

Відтак, на суму вкладу в розмірі 15000 доларів США з процентною ставкою 6,5 % річних щомісяця 11 числа підлягало нарахуванню 80,14 доларів США (у випадку 30 календарних днів у місяці) або 82,81 долар США (у випадку 31 календарного дня у місяці) чи 74,79 % (28 календарних днів у місяці).

Отже, станом на 11 жовтня 2019 року за попередній місяць підлягало нарахуванню 80,14 доларів США, період прострочення - з 12 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року (362 дні), 3 % річних за даний період - 2,38 доларів США (80,14 : 100 % х 3 : 366 х 362).

Станом на 11 листопада 2019 року підлягало нарахуванню 82,81 долар США, період прострочення - з 12 листопада 2019 року по 08 жовтня 2020 року (331 день), 3 % річних за даний період - 2,25 доларів США.

Станом на 11 грудня 2019 року підлягало нарахуванню 80,14 доларів США, період прострочення - з 12 грудня 2019 року по 08 жовтня 2020 року (301 день), 3 % річних за даний період - 1,98 доларів США.

Станом на 11 січня 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 січня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (270 днів), 3 % річних за даний період - 1,83 доларів США.

Станом на 11 лютого 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 лютого 2020 року по 08 жовтня 2020 року (239 днів), 3 % річних за даний період - 1,63 доларів США.

Станом на 11 березня 2020 року підлягало нарахуванню 74,79 доларів США, період прострочення - з 12 березня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (210 днів), 3 % річних за даний період - 1,29 доларів США.

Станом на 11 квітня 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 квітня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (179 днів), 3 % річних за даний період - 1,22 доларів США.

Станом на 11 травня 2020 року підлягало нарахуванню 80,14 доларів США, період прострочення - з 12 травня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (149 днів), 3 % річних за даний період - 0,98 доларів США).

Станом на 11 червня 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 червня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (118 днів), 3 % річних за даний період - 0,80 доларів США.

Станом на 11 липня 2020 року підлягало нарахуванню 80,14 доларів США, період прострочення - з 12 липня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (88 днів), 3 % річних за даний період - 0,58 доларів США.

Станом на 11 серпня 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (57 днів), 3 % річних за даний період - 0,39 доларів США.

Станом на 11 вересня 2020 року підлягало нарахуванню 82,81 доларів США, період прострочення - з 12 вересня 2020 року по 08 жовтня 2020 року (26 днів), 3 % річних за даний період - 0,18 доларів США.

Відтак, загальна сума стягнутої судом пені мала становити 15,51 доларів США, а не 16508,96 грн., як помилково визначено судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу 15000 доларів США та нарахованих на нього відсотків 7632,17 доларів США за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року, однак припустився помилки, визначаючи розмір пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак у зазначеній частині рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни у відповідній частині, а також у частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнутої пені до 15,51 доларів США, а суму судового збору в дохід держави - до 6 418,04 грн. пропорційно задоволених позовних вимог (94 %), виходячи із заявлених вимог 23 983,69 доларів США, фактично стягнутих 22 647,68 доларів США і ціни позову в українській гривні 682 770,09 грн. станом на момент його пред`явлення 30 листопада 2020 року (курс долара НБУ 28,4681 грн. за 1 долар США).

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 10101,95 грн. Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 2 % пропорційно зменшенню стягнутої суми, понесені судові витрати в розмірі 202,04 грн. підлягають компенсації АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року змінити в частині розміру стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зменшивши її до 15,51 доларів США, та в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнутого в дохід держави судового збору до 6418,04 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 202,04 грн., понесені Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д м. Київ ), компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.