ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія ДНІПРОФІНАНСГРУП на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра», про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра», про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона уклала з відповідачем кредитний договір. Відповідно до п.2 кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира. Відповідач не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, в графіку платежів не зазначено сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Також інформація про обов`язкове зазначення бази розрахунків відповідачем не було направлено споживачеві для ознайомлення, що є введенням в оману позивача, як споживача фінансових послуг банка. За таких підстав позивач вважає кредитний договір недійсним, та, як наслідок і договір іпотеки також є недійсним.

Враховуючи викладне, позивачка просила визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсними.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року визнано недійсним Кредитний договір №784863/ФЛ від 07 березня 2008 року, укладений між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 ; визнано недійсним Договір іпотеки №784863/ФЛ - З від 07 березня 2008 року, укладений між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 ; виключено з реєстру іпотек і заборон відчуження записи про іпотеку і заборону відчуження майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки №784863/ФЛ - З від 07 березня 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитним договором не визначено щомісячний платіж у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, а також відсутнє чітке визначення «сукупної вартості кредиту». Суд вказав, що відповідач при укладенні кредитного договору з позивачкою ввів її в оману щодо обов`язків, а саме: не повідомив сукупну вартість кредиту, яку Позичальник зобов`язаний погасити до 12 лютого 2033 року. При цьому, суд зазначив, що договір іпотеки є похідними від Кредитного договору, тобто таким, що укладений у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за зазначеним Кредитним договором, отже за умови недійсності Кредитного договору слід визнати недійсними і Договір іпотеки.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія ДНІПРОФІНАНСГРУП, яке є новим кредитором, відповідно до договору про відсутплення прав вимоги від 17 липня 2020 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка в кредитному договорі підтвердила своє розуміння і згоду з тим, що до підписання договору вона була ознайомлена зі всією інформацією, необхідною їй для прийняття рішення щодо отримання кредиту та інформацією, надання якої передбачене нормами ЗУ Про захист прав споживачів, що підтверджує наявність її підпису на документах. Крім того, апелянт вказує, що позивачкою не надано доказів умисного введення відповідачем її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та доказів самого факту омани.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір 784863/ФЛ.

Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору комісія за розрахунки за цим договором складає 1,8% від суми виданих коштів зазначених в п. 1.2. за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

Відповідно до п. 3.3.1. Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1520,25 доларів США.

Відповідно до п. 2 Кредитного договору в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань між сторонами 07 березня 2008 року також було укладено Договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв. м.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У ч. 1 ст. 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивачка на підставі ст. 230 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати недійсними кредитний договір №784863/ФЛ від 07 березня 2008 року та договір іпотеки №784863/ФЛ З від 05 червня 2008 року № PML 700/1189/2008 та ста виключити з реєстру іпотек і заборон запис про іпотеку і заборону відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки №784863/ФЛ - З від 07 березня 2008 року.

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивачка на момент укладення оспорюваного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину.

Зазначене доводить те, що позивачці у повному обсязі надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши кредитний договір та договір іпотеки, позивачка погодилася зі встановленими умовами, у подальшому частково сплачувала кредитну заборгованість та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являла жодних претензій з приводу того, що їй є незрозумілими умови кредитного договору.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали потрібний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення оспорюваного договору позивачка не заявляла додаткових вимог щодо надання додаткової інформації щодо умов договору та у подальшому виконувала їх; зміст кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, вартість кредиту, процентну ставку, - колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

При цьому, колегія суддів вважає недоведеними обставини, які би свідчили про здійснення банком нечесної підприємницької практики та про введення позивачку в оману, зокрема сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування.

Що ж стосується доводів позивача про те, що встановлення плати за обслуговування кредиту є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня

2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни, або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися, а встановлення платежів за такі послуги заборонено законом.

Однак, колегія суддів вважає, що умови кредитного договору про встановлення плати за обслуговування кредиту хоч і суперечать вимогам законодавства, проте не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

У даній справі, відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Керуючись вказаними нормами права, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач при укладенні Кредитного договору з позивачкою ввів її в оману, не виконавши всі вимоги, встановлені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказане позивачкою доведено не було.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія ДНІПРОФІНАНСГРУП задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра», про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко