Провадження № 2/752/1017/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 лютого 2023 року Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Машкевич К.В., за участю секретаря судового засідання Гненик К.П.., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 293083,00 грн., а також стягнути судові витрати.

В обгрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем 29 квітня 2013 року був укладений усний договір про поворотну фінансову допомогу, за яким він надав відповідачу грошові кошти в якості безпроцентної поворотної допомоги шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача. За період з 29 квітня 2013року по 31 січня 2018 року було перераховано відповідачу 293083,00 грн., які він не повернув. Неодноразові звернення до відповідача про повернення коштів були ним проігноровані.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 листопада 2021 року у справі відкрито спрощене провадження.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , як такого, що є необґрунтованим та безпідставним.

У відзиві зазначив, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - ОСОБА_3 , який є зятем відповідача та довірителем на отримання коштів згідно договору доручення на отримання коштів, укладеного в усній формі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказану справу передано на розгляд судді Машкевич К.В.

Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року прийнято до свого провадження справу №76025764/18 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

29 березня 2021 року від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову та поновлення процесуальних строків, за якою він просить поновити строк для подання заяви про зміну предмету позову, у зв`язку з наявністю поважних причин пропуску такого строку, змінити предмет позовних вимог, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути на його користь отримані від нього кошти в розмірі 293083,00 грн.

Позивач зазначає, що враховуючи відмову відповідача від надання відповіді на лист-вимогу позивача від 03 липня 2018 року і не повернення коштів, відмови від визнання укладення договору поворотної фінансової допомоги, відповідач фактично утримує кошти позивача без жодної правової підстави, а тому ці кошти повинні бути повернути на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжних доручень

№Р24А80430 від 29 квітня 2013 року на суму 2636,50 грн., №Р24А44031 від 10 червня 2013 року на суму 1790,00 грн., №Р24А85663 від 27 січня 2014 на суму 3150,00 грн., №Р24А04880 від 11 лютого 2014 на суму 3517,00 грн., №Р24А69300 від 11 квітня 2014 на суму 5191,00 грн., №Р24А81836 від 17 червня 2014 року на суму 1000,00 грн., №Р24А71277 від 05 липня 2014 року на суму 1000,00 грн., №Р24 А80838 від 11 листопада 2014 року на суму 2450,00 грн., №Р24А42331 від 04 грудня 2014 року на суму 5100,00 грн., №№Р24А47111 від 12 грудня 2012 на суму 4500,00 грн., № Р24А56155від 23 грудня 2014 року. на суму 11300,00 грн., №Р24А28630 від 23 грудня 2014 року. на суму 3700,00 грн., №Р24 А84163від 12 січня 2015. на суму 15000,00 грн., №Р24А20683039А430204від 10 червня 2015 на суму 5500,00 грн. №Р24А27543118А740096від 21 жовтня 2015 року на суму 5000,00 грн., №Р24А24986835А847832від 19 січня 2016 року на суму 13600,00 грн., №РА134424від 25 березня 2016 на суму 20000,00 грн., №Р24 А77686827А331172від 10 травня 2016 на суму 9600,00 грн., №Р24 А81808063А350001від 18 травня 2016 на суму 6950,00 грн., №Р24А88831647А937125від 02 червня 2016 року на суму 5000,00 грн., №Р24 A133666234A76051від 08 вересня 2016 року на суму 9000,00 грн., №Р24 А134079299А09998 від 08 вересня 2016 року на суму 2000,00 грн., №Р24 А152724368А56469від 26 грудня 2016 року на суму 21000,00 грн., №Р24А155081853А32518від 30 грудня 2016 року на суму 5000,00 грн., №Р24А157553506А88332від 06 січня 2017 на суму 10000,00 грн., №Р24А167503947А72828від 26 січня 2017 на суму 3500,00 грн., №Р24А173767982А74317від 08 лютого 2017 на суму 5000,00 грн., №Р24 А184883965А43074від 27 лютого 2017 року на суму 4500,00 грн., №Р24А184884463А94425від 27 лютого 2017 року на суму 500,00 грн., №Р24А186602446А62598від 02 березня 2017 року на суму 5000,00 грн., №Р24А190274590 А90329від 09 березня 2017 року на суму 5000,00 грн., №Р24А198734818А12929від 23 березня 2017 на суму 5000,00 грн., №Р24А202744243А18802від 31 березня 2017 на суму 8000,00 грн., №Р24А204259259А74495від 03 квітня 2017 на суму 4000,00 грн., №Р24А221731125А52644 від 05 травня 2017 року на суму 6800,00 грн., №Р24А263933086А89570від 26 липня 2017 року на суму 1500,00 грн., №Р24А271346684А49312від 10 серпня 2017 року на суму 7000,00 грн., №Р24А279780850А00731від 28 серпня 2017 року на суму 3150,00 грн., №Р24А284022941А97693від 05 вересня 2017 на суму 4000,00 грн., №Р24А284306309А12908від 06 вересня 2017 на суму 6000,00 грн., №Р24А293037306А28035від 22 вересня 2017 на суму 10000,00 грн., №Р24А303459703А23349від 12 жовтня 2017 року на суму 3000,00 грн., №Р24А309890992А32076від 24 жовтня 2017року на суму 3000,00 грн., №Р24А318824036А29944 від 10 листопада 2017 року на суму 10000,00 грн., №Р24А335996915А32592від 11 грудня 2017 року на суму 10000,00 грн., №Р24 А352857963А51013від 12 січня 2018 року на суму 12500,00 грн., №Р24А3631601ЗОА34765 від 31 січня 2018 року на суму 3500,00 грн., №Р24А363168967А03097від 31 січня 2018 року на суму 1785,00 грн. позивачем з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 293083,00 грн.

У вказаних платіжних дорученнях платником вказано ОСОБА_1 , а отримувача - ОСОБА_2 .

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суда заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави, оскільки відповідач не визнає факту укладення з позивачем договору поворотної фінансової допомоги, а існування між сторонами інших договорів і правових відносин щодо цих коштів (дарування, купівлі-продажу тощо) немає.

Відповідач заперечує проти доводів позивача зазначає про те, що у відносинах з позивачем мало місце не укладення договору про поворотну фінансову допомогу, як він стверджує, а оплата за поставлену продукцію - гумових технічних виробів, поставлених фізичною особою - ОСОБА_3 , на підтвердження надає докази введення підприємницької діяльності, а саме: довіреності серії ЯОН №926710, ЯОН №92709.

Суд при цьому також зазначає, що грошові кошти перераховувались позивачем добровільно, неодноразово, перерахування носило регулярний та систематичний характер протягом 5-ти років (з 2013 по 2018 рік).

Отже, встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: