ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2485/23 Справа № 210/2212/22 Суддя у 1-й інстанції - Чайкіна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 10/2212/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Чайкіною О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 з 2012 року не проживає в зазначеному житловому приміщенні, що підтверджується Актом.

Зазначений наймач житла не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, проживає в іншому житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім цього, відповідач мешкає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яку використовував відповідач для оформлення виплат за народження дитини на постійній основі, починаючи з 2012 року.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної правової оцінки відзиву відповідача ОСОБА_2 , в якому останній визнав, що фактично не проживає у спірній квартирі, а також не врахував, що цей відзив не відповідає формі, передбаченій ст. 178 ЦПК України, що є підставою для його повернення відповідачу без розгляду.

Зазначає, що Ордер, хоч і виданий на 30 днів, однак він не є тимчасовим документом, а тому ОСОБА_1 має статус «наймача» житлового приміщення на підставі Ордеру №90 на жилу площу в гуртожитку від 08.08.2007 року, а з 2000 року вона була зареєстрована у спірному приміщенні, тобто вона наділена повною правосуб`єктністю у даній справі.

При цьому, не погоджується з висновок суду першої інстанції про те, що єдиною метою даного позову є намір приватизації спірної квартири, тоді як у відповідача взагалі немає прав на приватизацію, адже він уже приймав участь у приватизації іншого житлового приміщення, а тому не може повторно приватизувати житло.

Крім того, вказує, що у 2012 році вона, відмовившись від спадщини на користь сина, фактично передала відповідачеві окреме житло, яким він користується і зараз, а у його дружини є будинок у селі Мар`янське.

Наполягає на тому, що метою даного позову є саме захист її житлових прав, оскільки відповідач веде асоціальний спосіб життя, вчиняє домашнє насильство, притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння в комендантську годину та без посвідчення водія, видававши себе за активіста. Крім того, вчинив кримінальний злочин, зокрема, наніс ножові поранення працівнику охорони парку, й на даний момент розглядається кримінальна справа. Зазначені обставини перешкоджають позивачці користуватися спірною квартирою, оскільки відповідач має ключі та доступ до житла, й неодноразово проникав до квартири та вчиняв крадіжки у членів родини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру від 08 серпня 2007 року належить: ОСОБА_1 (позивачу), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (відповідачу), згідно якого ОСОБА_1 , що вселяється тимчасово, приймає житлову площу у повній справності, а після закінчення строку проживання зобов`язана житлову площу передати КЖП №9 у повній справності та звільнити квартири (а.с.5).

ОСОБА_2 з 2012 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від 27 липня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 зазначають, що останній не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 з 2012 року (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_2 мешкає в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25 червня 2013 року, виданою т.в.о. сільського голови Мар`янської сільської ради В.М. Скрипник (а.с.6).

ОСОБА_1 більш ніж 5 (п`ять) років також не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від 03 жовтня 2022 року, в якому мешканці будинку АДРЕСА_4 зазначають, що остання не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_5 (а.с.32).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до статті 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є непроживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, тоді як ОСОБА_2 вимушено, з поважних причин, припинив проживати в житлі, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, у зв`язку з чим визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, тобто позбавлення його єдиного легітимного житла, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для відповідача що, відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону, за рішенням суду.

Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом України.

Так, частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вказаною статтею ЖК України передбачено підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертоюстатті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

В пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, за змістом вказаних норм матеріального права передбачено, що обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, ані позивачка ОСОБА_1 , ані відповідач ОСОБА_2 , не проживають у квартирі АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_2 не має ключів від квартири АДРЕСА_6 та не проживає у ній протягом більш ніж шести місяців, у зв`язку з непридатністю квартири до проживання.

Між сторонами склалися напружені стосунки, вони не можуть дійти згоди щодо користування спірним житловим приміщенням.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 не має іншого житла, на яке він у встановленому законом порядку набув право користування, а доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що вона, у 2012 році, відмовившись від спадщини на користь сина, фактично передала відповідачеві окреме житло, яким він користується і зараз, а у його дружини є будинок у селі Мар`янське, колегія суддів відхиляє, оскільки, доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини у вигляді окремого житла матеріали справи не містять, а наявність у його дружини житла не тягне за собою втрату користування спірним житловим приміщенням.

Отже, відсутність відповідача в спірній квартирі більше шести місяців, з зазначених ним мотивів, свідчить що він не проживає у квартирі з поважних причин та позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання її сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню, оскільки підстав, передбачених ст. 71 ЖК України, для визнання його таким, що втратили право користування жилим приміщенням не встановлено.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що метою даного позову є захист житлових прав, оскільки відповідач веде асоціальний спосіб життя, вчиняє домашнє насильство, притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння в комендантську годину та без посвідчення водія, видававши себе за активіста. Крім того, вчинив кримінальний злочин, зокрема, наніс ножові поранення працівнику охорони парку, й на даний момент розглядається кримінальна справа. Зазначені обставини перешкоджають позивачці користуватися спірною квартирою, оскільки відповідач має ключі та доступ до житла, й неодноразово проникав до квартири та вчиняв крадіжки у членів родини.

Так, наведені обставини фактично обґрунтовують мотиви, з яких сама позивачка ОСОБА_1 тривалий час не проживає у квартирі АДРЕСА_6 , однак не можуть бути підставами для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з його тривалим непроживанням у цій квартирі.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд не надав належної правової оцінки відзиву відповідача ОСОБА_2 , в якому останній визнав, що фактично не проживає у спірній квартирі, а також не врахував, що цей відзив не відповідає формі, передбаченій ст. 178 ЦПК України, що є підставою для його повернення відповідачу без розгляду, а також дійшов помилкового висновку про те, що єдиною метою даного позову є намір приватизації спірної квартири, тоді як у відповідача взагалі немає прав на приватизацію, адже він уже приймав участь у приватизації іншого житлового приміщення, а тому не може повторно приватизувати житло, колегією суддів до уваги не приймаються, адже підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції визнано їх недоведеність, а не мотиви, з яких виходила позивачка при зверненні до суду, а відзив не було прийнято судом, про що зазначено в ухвалі від 21 листопада 2022 року.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: