Номер провадження: 22-ц/813/539/23
Справа № 501/666/14-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Нечитайло А.Ю.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Латій Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року у справі за первинним позовом адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в здійсненні права власності, за об`єднаним позовом адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності, -

в с т а н о в и в:

14 лютого 2014 року адвокат Дубінчук Жанна Михайлівна в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в здійсненні права власності, який згодом уточнила та зменшила позовні вимоги (т. 1, а.с. 5-8, 44-45, т. 2, а.с. 190-195, т. 3, а.с. 134-136).

19 березня 2014 року адвокат Дубінчук Жанна Михайлівна в інтересах ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_1 треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності, який згодом уточнила та зменшила позовні вимоги (т. 2, а.с. 3-5, 44-45, 197-202, т. 3, а.с. 134-136).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та межує з земельною ділянкою позивача, почала у кінці 2013 року будівництво без додержання норм місце будування, не відступивши від існуючих будівель позивачки на один метр, в результаті чого у позивача почала руйнуватись огорожа та стіна будинку, що є огорожею між ділянками.

Позовні вимоги об`єднаної позовної заяви обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та межує з земельною ділянкою позивача, почала у кінці 2013 року будівництво без додержання норм місце будування, зазначивши, що свою згоду на таке будівництво позивач відповідачу не надавав та в результаті чого у позивача почала руйнуватись огорожа, що є небезпечним для мешканців, з якими проживає позивач. Крім того, збудована споруда частиною даху заступає на ділянку позивача та сезонні опади стікають на його будинок з даху будинку відповідача, чим руйнують фундамент його будинку.

Виходячи із наведених обставин позивачі змушені були звернутись до суду, та просять суд:

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в здійснені права власності ОСОБА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , за рахунок особистих коштів, розробити проект криши, виконати кровельні роботи, з метою виключення увлажненя основи поблизу суміжно розташованих: двоповерхової будівлі літера «Д», яка розташована на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та гаража II житлового будинку літера «А-2», розташованого на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в здійснені права власності ОСОБА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , за рахунок особистих коштів, розробити проект криши, виконати кровельні роботи, демонтувати металеву огороджу, розташовану над камінною огорожею, на задньої частині ділянки АДРЕСА_2 , з метою виключення природних стоків від атмосферних опадів та зменшення інсоляції (природного) освітлення поблизу суміжно розташованих: двоповерхової будівлі літера «А», яка розташована на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та проїзду до житлового будинку, та освітлення житлового будинку, розташованого на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Представник відповідача, адвокат Латій О.В., 20 березня 2014 року надала суду заперечення на позов ОСОБА_2 , у яких просила суд відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 46-50).

Представник позивачів ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи (т. 3, а.с. 145).

Представник відповідача та відповідач сповіщалась належним чином, в судове засідання не з`явились, заперечення надавали, проти позову заперечували.

Третя особа ОСОБА_4 сповіщалась належним чином, в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги (т. 2, а.с. 234).

Представник третьої особи сповіщавсь належним чином, про причини неявки суд не сповістила, заяв про розгляд справи без їх участі не надала (т. 3, а.с. 129-130, 143-144).

Представник позивачів надала до суду заяву про зменшення позовних вимог (т. 3, а.с. 134-136).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в здійсненні права власності та об`єднаний позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності задоволено.

Суд зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди в здійснені права власності ОСОБА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , за рахунок особистих коштів, розробити проект криши, виконати кровельні роботи, з метою виключення увлажненя основи поблизу суміжно розташованих: двоповерхової будівлі літера «Д», яка розташована на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та гаража II житлового будинку літера «А-2», розташованого на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 ;

зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди в здійснені права власності ОСОБА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , за рахунок особистих коштів, розробити проект криши, виконати кровельні роботи, демонтувати металеву огороджу, розташовану над камінною огорожею, на задньої частині ділянки АДРЕСА_2 , з метою виключення природних стоку від атмосферних опадів та зменшення інсоляції (природного) освітлення поблизу суміжно розташованих: двоповерхової будівлі літера «А», яка розташована на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та проїзду до житлового будинку, та освітлення житлового будинку, розташованого на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08 квітня 2020 року виправив описку у рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року, вказавши замість невірного «24 березня 2019 року» вірне «24 березня 2020 року».

В апеляційній скарзі адвокат Латій Олена Вікторівна в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року прийнято заяву ОСОБА_3 про відмову від позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 , про усунення перешкод в здійсненні права власності;

визнано нечинним рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 , про усунення перешкод в здійсненні права власності;

закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_4 , про усунення перешкод в здійсненні права власності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про розгляд справи сповіщалась належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток про виклик до суду.

Третій особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області судові повістки про виклик до неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридична особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області припинена (дата запису 10.06.2015).

ОСОБА_2 неодноразово належним чином та завчасно сповіщалась, за відомою суду адресою місця її проживання та реєстрації, однак поштова кореспонденція разом з судовою повісткою про виклик до суду поверталась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Таким чином, оскільки позивач за первинним позовом ОСОБА_2 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_2 вважається такою, що своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

21 лютого 2023 року від представника ОСОБА_1 адвоката Латій О.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Однак, розглянувши вищезазначену заяву про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, крім того на її підтвердження не надано жодного доказу.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому едобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Апелянт ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Апеляційний суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2020 року, ОСОБА_1 мала достатньо часу, в разі необхідності, надати суду докази, клопотання, пояснення, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року в частині позову про задоволення позову адвоката Дубінчук Жанна Михайлівна в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в здійсненні права власності

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до пп. «а», «г», «е» частини 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Статтею 103 ЗК України визначений зміст добросусідства, а саме, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення …, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29.03.2002 (т. 1 а.с. 11) позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,144 га, та житлового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 11-12).

Відповідно до технічного паспорту від 25.06.2006 ОСОБА_2 , є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 13-17).

Згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 листопада 2006 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , та визнано за нею право власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 18-20).

Відповідно до технічного паспорту від 08.12.2006 ОСОБА_2 , є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-22).

Згідно державного акту на землю, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,144 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 23).

Відповідно до проекту індивідуального будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зроблено проект будинку (т. 1, а.с. 51-101).

Згідно державного акту на землю серії ЯА №275852, ОСОБА_3 , є власником земельної ділянки площею 0,1479 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 9).

23 листопада 2005 року ОСОБА_3 , видано дозвіл №482/1 на виконання будівельних робіт щодо будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 10-12).

Висновком будівельно-технічної експертизи №2689 від 18.11.2015, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Будником Віктором Андрійовичем, встановлено, що конструкція криши та покрівлі двохповерхової господарської будівлі літ. «Д» ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 не достатньо здійснює відвід атмосферних опадів, зволожуючі основу гаражу ІІ житлового будинку літ. «А-«» Авдєєвої по АДРЕСА_1 з проявленням тріщин на огороджуючи конструкціях від нерівномірної осадки фундаменту, встановлених при досліджуванні на місце.

Для усунення вищезазначених наслідків необхідно розробити проект криши, виконати покрівельні роботи, з метою виключення зволожувачів основи поблизу суміжно розташованих: двоповерхової будівлі літера «Д», яка розташована на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та гаража II житлового будинку літера «А-2», розташованого на ділянці АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 138-156).

Важливим є те, що, в даних правовідносинах на позивачів покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують, що на їх земельних ділянках існує небезпечна відстань від стіни будинку та навісу даху сусідньої будівлі, про що вони повинні надати докази, при цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують данні обставини.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що проведений аналіз доказів наданих стороною позивача свідчить, що докази позивачів є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність обставин, що порушують їх права. З іншої сторони відповідачем будь-яких доказів, які б спростовували позовні вимоги не надано. Таким чином, в даних правовідносинах порушене право позивачів підлягає захисту в судовому порядку.

Посилання адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах відповідача ОСОБА_1 апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що позивачами не доведено належним чином порушення їх права власності, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість позову, а саме, те, що конструкція криши та покрівлі двохповерхової господарської будівлі літ. «Д» ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не достатньо здійснює відвід атмосферних опадів, зволожуючі основу гаражу ІІ житлового будинку літ. «А-«» ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з проявленням тріщин на огороджуючи конструкціях від нерівномірної осадки фундаменту, що суттєвим порушує права власності позивача

ОСОБА_2 , навпаки, відповідачка ОСОБА_1 не спростувала в судовому засіданні підстави позову будь-якими належними та достовірними доказами.

Так, у пункті 33 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що «застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача».

Верховний суд у постанові від 10.02.2021 у справі №502/922/18 (провадження №61-1913св20) дійшов наступного правового висновку: «Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно із положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов)».

Судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що конструкція криши та покрівлі двохповерхової господарської будівлі літ. «Д» ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не достатньо здійснює відвід атмосферних опадів, зволожуючі основу гаражу ІІ житлового будинку літ. «А» ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 із проявленням тріщин на огороджуючи конструкціях від нерівномірної осадки фундаменту, що суттєвим порушує права власності позивача ОСОБА_2 , що підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи №2689 від 18.11.2015, складеним судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Будником В.А. (т. 2, а.с. 138-156).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачем ОСОБА_2 в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено, що суміжний землекористувач, відповідачка ОСОБА_1 будівництвом двохповерхової будівлі порушила її права власності на належні їй житловий будинок та земельну ділянку, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права і права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 ..

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 ..

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2020 року в частині задоволених позовних вимог адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про усунення перешкод в здійсненні права власності, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 березня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік