ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/728/21 Номер провадження 22-ц/814/1913/23Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Даценко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Карлівського районого суду Полтавської області від 06 липня 2022 року, ухвалене суддею Поповим М.С., повне рішення складено 07 липня 2022 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Ланнівської сільської ради, про визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Ланнівської сільської ради, про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У позові зазначається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільного сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківство щодо якого було встановлено рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25.01.2018 року.

Наразі дитина більшу частину часу проживає з матір`ю та її співмешканцем, співвідповідачем, і досягти згоди щодо місця проживання сина з відповідачкою сторони не можуть.

Позивач вказує, що має стабільний немалий дохід, створив належні умови для нормального проживання та розвитку сина, може задовольнити його потреби для гармонійного розвитку дитини, проживання сина в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, він має на це сили та бажання; проживає у комфортабельному двоповерховому будинку, з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені належні умови для проживання та виховання дитини, для сина обладнана окрема кімната.

Позивач зазначає, що не чинитиме перешкод для спілкування відповідачки з сином. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Тож проживання сина з батьком відповідатиме інтересам дитини.

Вказує, що відповідачка не має стабільного постійного доходу для належного матеріального забезпечення сина, вона мешкає у будинку, який не облаштований у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, його навчання. Були факти проживання сина у батька до 3-4 діб, виключно, у випадках, коли відповідачці було нікуди діти дитину.

Відповідачка свідомо створює умови, які унеможливлюють участь батька у навчанні, вихованні і розвитку дитини, в тому числі і наміром змінити місце її проживання, вкладає у свідомість дитини думку, що він має чергового батька.

З метою виправдання своїх протиправних дій, відповідачі влаштовують провокації, пишуть неправдиві заяви до поліції, тощо.

Факти свідомого перешкоджання у спілкуванні сина з батьком доведені рішенням суду від 25.10.2018 року. Аморальна поведінка матері доведена рішенням суду від 25.01.2018 року. Зміна співмешканців шкідливо впливає на психічний і моральний розвиток дитини, яка вже знає нецензурні вирази, що відзначив невролог у висновку від 11.07.2018р., який рекомендував консультацію хлопчика у дитячого психіатра. Цьому сприяє і кримінальне оточення сім`ї ОСОБА_2 . Дитина росте не під опікою, постійно зайнятої своїми справами, матері, а сторонніх осіб, доведене вказаним висновком невролога: «синдром гіперактивності, дефіциту уваги».

Знаходження дитини з ослабленим імунітетом в оселі, яка не відповідає нормам житлового законодавства, з пічним опаленням, загрожує дитині частими простудними захворюваннями, угарним отруєнням чи пожежею.

Рекомендоване лікарями лікування і обстеження дитини не проводиться, прогрес у покращенні здоров`я, належному фізичному розвитку відсутній. Дитина систематично, без поважних причин, зривається відповідачкою з уроків, чим порушується її право на освіту. Подібні дії вчинялись і при відвідуванні хлопчиком дитячого садка.

Позивач вважає, що син досяг такого віку, що може обходитись без постійної опіки матері, син чудово почувається у батька, що він підтверджує доданими фотокопіями.

Отже, у зв`язку із тим, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, не має власного нерухомого майна (будинку), належно зареєстрованого для проживання, не надає дитині належного медичного лікування, негативно, образливо спілкується з батьком в присутності дитини, не приділяє достатньої уваги у вихованні дитини моральним та людським якостям, вважає, що найкращому інтересу дитини відповідатиме проживання з батьком.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 06 липня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Ланнівської сільської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , понесені судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

З вказаним рішенням не погодився позивач та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не врахував, що відповідачка зловживає спиртними напоями, проживає з черговим співмешканцем, який притягувався до адміністративної відповідальності, не має нерухомого майна, роботи, постійного доходу; права на половину майна чоловіка. Судом не з`ясовано, за рахунок чого створені побутові умови відповідачки; не враховано факт зростання хлопчика у незадовільних умовах, що спричиняє часті захворювання; пропуск уроків; аморальна поведінка відповідачки; тривале перешкоджання участі батька у вихованні дитини, його навчанні, охороні здоров`я сина з ознаками шахрайства, підробки документів; перебування хворого сина у неблагополучному, кримінальному середовищі; при цьому відповідачка притягується до кримінальної відповідальності.

Зазначає, що суд не навів обґрунтувань, чому висновок експерта не відповідає вимогам ст. 112 ЦПК України.

Вказує, що висновок служби у справах дітей не затверджений виконавчим комітетом Ланнівської сільської ради, тому є нечинним.

Відповідач не надала доказів того, що не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком.

Вважає, що його позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції, наведені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а саме рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та судом неправильно застосовано норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Малофєєв А.І. прохає відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке вважає законним і обґрунтованим.

Також просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, надану відповідачці адвокатом у суді апеляційної інстанції, в розмірі 6000 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника адвоката Жолонку О.В., відповідачку та її представника адвоката Малофєєва А.І. перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . Також він є одноособовим власником цього житла, на підтвердження чого надав Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.І а.с.11).

Позивач працює та має постійний дохід, на підтвердження цього надав відповідні довідки про доходи.

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, двічі обирався сільським головою, з 1999 є незмінним головою ради ветеранів. 25.10.2020 року обраний депутатом Ланнівської сільради. Користується заслуженим авторитетом серед односельчан. Принциповий захисник прав і інтересів членів громади. З 2016 року бореться за забезпечення прав і інтересів свого сина. Не має шкідливих звичок, люблячий батько, освічена і маюча педагогічний досвід людина, здатна виховати з хлопчика справжнього громадянина. Має власне житло, де для сина облаштована окрема кімната з усім необхідним для навчання і розвитку (а.с. 16 том 1).

Згідно висновку комплексної судової експертизи №105/533 від 30.03.2022 (т.І а.с.244-250), яка проводилась за клопотанням позивача з метою визначення стану здоров`я ОСОБА_4 , у дитини мають місце ознаки метаболічної кардіоміопатії, дисметаболічної нефропатії, компенсованої форми карієсу, флюорозу ІІ-ІІІ ст. Зазначено, що ОСОБА_4 , на час проведення огляду, не виявляє ознак будь-якого психічного розладу.

Висновок експерта було надано суду без врахування оглядів дитячим хірургом-стоматологом та дитячим ортодонтом, через відмову матері на проведення огляду сина.

На виконання ухвали Карлівського районного суду від 04.05.2022, Службою у справах дітей ВК Ланнівської сільської ради надано Висновок про доцільності проживання дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 від 23.06.2022 (т.ІІ а.с.99). Згідно якого ОСОБА_1 не надав дозвіл на огляд приміщення та відмовився від спілкування з представниками влади, обґрунтовуючи це тим, що рішення та акти вже були надані до матеріалів справи і від служби у справах дітей, йому потрібен лише висновок про доцільність проживання дитини тільки з ним. На момент обстеження, на подвір`ї брудно та безлад. Оцінити рівень спілкування між батьком і дитиною не вдалося. Зазначено, що прояви агресивної поведінки ОСОБА_1 по відношенню до представників влади. Дає підстави вважати, що така суспільна поведінка батька негативно впливає на виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 . Зважаючи на зазначене, комісія вважає недоцільним проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також додано сам Акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , де також вказано, що позивач не дозволив обстежити умови проживання (т.ІІ а.с.98).

Крім того на виконання ухвали Карлівського районного суду від 04.05.2022, Службою у справах дітей ВК Ланнівської сільської ради також надано Висновок про доцільності проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 від 23.06.2022 (т.ІІ а.с.101). Згідно якого при обстеженні житлового будинку по АДРЕСА_2 , де проживає відповідачка по справі, встановлено, що умови проживання у родині матері є задовільними та такими, що не загрожують життю та здоров`ю дитини. У будинку три кімнати, коридор та кухня. Помешкання частково облаштовані меблями, побутовою технікою, потребують косметичного ремонту. Є електроенергія, вода, пічне опалення. Сім`я утримує домашнє господарство , на подвір`ї чисто та охайно. Родина забезпечена одягом та взуттям, речами щоденного вжитку. Дитина отримує повноцінне раціональне харчування. Дитини на момент обстеження не було, ОСОБА_4 перебував у батька. Тож, комісія вважає, що матір`ю ОСОБА_2 створено належні умови проживання для малолітньої дитини в помешканні за адресою: АДРЕСА_2 . Служба у справах дітей ВК Ланнівської сільської ради вважає доцільним проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 .

Також додано сам Акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , де вказано, що у будинку є дитяча кімната, дитячі речі та іграшки, для комфортного проживання дитини (т.ІІ а.с.200).

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що від народження до цього часу дитина постійно проживає з матір`ю, більш прихильна до неї, відповідачка створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Зміна місця його проживання може призвести до негативних та психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Згідно із статтею 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У частині першій статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У частинах 1-3 статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Вказана позиція узгоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі 643/9794/17.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як зазначалось вище, Службою у справах дітей ВК Ланнівської сільської ради також надано Висновок про доцільності проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 від 23.06.2022 (т.ІІ а.с.101). Згідно якого комісія вважає, що матір`ю ОСОБА_2 створено належні умови проживання для малолітньої дитини в помешканні за адресою: АДРЕСА_2 . Служба у справах дітей ВК Ланнівської сільської ради вважає доцільним проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку наданому висновку, який є обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Посилання позивача на те, що вказаний висновок не є належним доказом оскільки він не затверджений виконавчим комітетом Ланнівської сільської ради, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як убачається з листа в.о. начальника служби у справах дітей, висновки були передані на затвердження, і матеріали справи не містять доказів відмови в їх затвердженні.

Крім того, в матеріалах справи є рішення виконавчого комітету Ланнівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20.04.2021 року № 2, що було надане позивачем ОСОБА_1 , яке на даний час є чинним, про розгляд питання щодо доцільності проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 , згідно якого вирішено, враховуючи, що батьком ОСОБА_1 створено належні умови проживання дитини в помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , і матір`ю ОСОБА_2 , також створено належні умови проживання малолітньої дитини в помешканні за адресою: АДРЕСА_2 , проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є можливим як у матері, так і в батька.

Дане рішення затверджено виконавчим комітетом Ланнівської сільської ради Полтавського району та області 20.04.2021 року (а.с. 107-108).

Таким чином матеріали справи містять два висновки щодо можливості проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 , з якою він проживає на даний час.

При цьому у жодному з висновків не зазначено, що у відповідачки відсутні умови для проживання та виховання дитини, або що вона здійснює негативний вплив на дитину та не забезпечує її догляд.

Враховуючи наведене, а також те, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майже весь час мешкає з матір`ю, яка створила для нього необхідні умови проживання; його сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, емоційну близькість до матері, забезпечення його необхідними речами, а також відсутність з боку матері перешкод у спілкуванні батька з дитиною та негативного впливу на її виховання і розвиток, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову та визначення місця проживання дитини з батьком. Також судом вірно враховано, що зміна місця проживання може негативно вплинути на емоційний стан дитини, призвести до руйнування сталого образу життя, призвести до психологічних травм, а тому відповідно не відповідає інтересам дитини.

Твердження позивача в апеляційній скарзі, що відповідачка не забезпечує належного медичного обстеження дитини, що призводить до погіршення його стану здоров`я, як фізичного так і психічного, не заслуговує на увагу та спростовується висновком комплексної судової експертизи №105/533 від 30.03.2022, яка проводилась за клопотанням позивача з метою визначення стану здоров`я ОСОБА_4 .

Також колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги щодо незабезпечення відповідачкою дитини належними умовами для проживання та навчання, оскільки це спростовується актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , де вказано, що у будинку є дитяча кімната, дитячі речі та іграшки, для комфортного проживання дитини (т.ІІ а.с.200), а також рішенням виконавчого комітету Ланнівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20.04.2021 року № 2, згідно якого матір`ю ОСОБА_2 , створено належні умови проживання малолітньої дитини в помешканні за адресою: АДРЕСА_2 .

Жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей зазначених у акті та рішенні, позивачем не надано.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки це спростовується поясненнями самого ОСОБА_1 , який в суді апеляційної інстанції пояснив, і відповідачка підтвердила його пояснення, що дитина займається з батьком, який допомагає йому в навчанні і в будні дні залишається з ним.

Враховуючи вищевикладене, підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.

Інтереси відповідачки ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Малофєєв А.І. відповідно ордеру серія ВІ № 1069515 від 02.09.2022 р. та договору про надання правничої допомоги від 30.08.2022 р., які додані до відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно Звіту № 30/08, який є додатком до вказаного договору, розмір гонорару адвоката на підготовку, написання, подання відзиву на апеляційну скаргу, супровід справи в суді апеляційної інстанції становить 6000,00 грн., які відповідачкою сплачені адвокату, що підтверджується квитанцією про оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), яка приєднана до відзиву на апеляційну скаргу.

Вказані докази подані з дотриманням строку встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України та підтверджують факт надання відповідачці правничої допомоги адвокатом Малофєєвим А.І. при розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції, її обсяг та понесені витрати, які єспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), що не спростовано позивачем.

За вказаних обставин, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також приймаючи до уваги те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, та без змін рішення місцевого суду, понесені відповідачкою ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, надану їй адвокатом Малофєєвим А.І. при розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції, на суму 6000,00 грн., підлягають стягненню з позивача на її користь.

Керуючись статтями 368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районого суду Полтавської області від 06 липня 2022 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , понесені судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06.03.2023 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук