КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 760/16524/19

номер провадження №22-ц/824/1896/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року /суддя Козленко Г.О./

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Гаренко Н.В. звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2014 року, з урахуванням зменшення позовних вимог /т. 1 а.с. 162/, яка станом на 26.05.2019 року становить 40650, 90 грн, та судові витрати у розмірі 1 921 грн.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про повернення коштів, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на її користь 7 447,67 грн. та судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2014 в розмірі 20552,21 грн та суму судового збору в розмірі 1921 грн. В решті позовних вимог - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів - відмовлено. /т. 2 а.с. 17-20/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у задоволенні первісного позову, задовольнивши зустрічні позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що у заяві позичальника від 18.03.2014 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Вказувала, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, що регулюються договори приєднання. Наголошувала, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Посилалась також на необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «про захист право споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також апелянт зауважувала, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18.03.2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). У відповідності до виписки по картковому рахунку, який є первинним документом у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідачка зняла із карткового рахунку 24 848 гривень при ліміті в 25 000 гривень, при ньому з цієї ж виписки повернула 32 295, 67 гривень, що вказує на переплату, а саме 7 447, 67 гривень. Таким чином, апелянтом виконано взяті на себе зобов`язання щодо повернення взятих коштів, а тому суд першої інстанції зважаючи на суть прийнятого рішення, в незалежності від його мотивів які відповідач не може знати з огляду на відсутність повного тексту судового рішення, прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та навпаки про безпідставність заявлених зустрічних вимог щодо повернення надмірно сплачених коштів. Також вказувала, що матеріали справи містять довідку МСЕК на підтвердження факту II групи інвалідності та звільнення від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Рожко С.М. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її вимог. Вказував, що підписавши заяву від 18.03.2014 року між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Вказував, що фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 , яка була надана позивачем до суду першої інстанції. Наголошував і на тому, що При встановленні кредитного ліміту на картки банком використовується револьверна кредитна лінія. Револьверна кредитна лінія означає, що позичальник може погашати і знову отримувати нові транші в рамках ліміту кредитної лінії. Тобто, для розрахунку різниці між фактично отриманими в кредит коштами та сплаченими необхідно додати окремо кожен транш по використанню кредиту та кожен транш по сплаті і від загальної суми сплачених коштів відняти загальну суму отриманих коштів за весь час дії договору. Розрахунки щодо надмірно сплачених коштів проведені відповідачем невірно, без урахування вказаних обставин.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині стягнення судового збору, в іншій частині залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 18.03.2014 року відповідач звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якої отримала кредитну картку та кредит в розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом в Анкеті-заяві №б/н від 18.03.2014 року ОСОБА_1 погодилась, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом друку з сайту http://privatbank.ua, Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Клієнт зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 27.12.2020 року, заборгованість за договором № б/н від 18.03.2014 року становить 40 650,90 грн. (30 124,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 30 124,14 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 526,76 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно керувався вимогами ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України про те, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновків, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 18.03.2014 до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, судом першої інстанції надана відповідна оцінка доводам апеляційної скарги щодо неузгодження сторонами умов договору, а тому суд першої інстанції не вбачав наявності правових підстав для стягнення та вважає вимоги безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 18.03.2014, та того, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вказане рішення в частині відмови у стягненні відсотків позивачем не оскаржується, водночас доводи апеляційної скарги узгоджуються з висновками зробленими судом першої інстанції.

Суд першої інстанції також зауважував, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18.03.2014 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20552,21 грн. виходячи з розміру первісних позовних вимог.

Оскільки відповідач за первісним позовом не заперечує фактів отримання та користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № б/н від 18.03.2014 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вимоги за зустрічним позовом є безпідставними, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Отже, суд першої інстанції, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості та первинних бухгалтерських документів - виписки про рух коштів по картрахунку відповідача, правильно визначив загальну суму заборгованості за "тілом" кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача і була обрахована як різниця між фактично отриманими кредитними коштами та сплаченими відповідачем.

При ньому відповідач, під час розгляду справи, власних розрахунків заборгованості не надавала та не заявляла клопотання про призначення судової економічної експертизи, а отже належними та допустимими доказами не спростувала розмір боргу за «тілом» кредиту, який визначений позивачем на підставі первинних бухгалтерських документів.

Доводи апеляційної скарги в частині розрахунків та наявної переплати у розмірі 7 447, 67 грн, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки апелянтом не враховано, що частина грошових коштів отриманих нею за рахунок кредитного ліміту і такі розрахунки не охоплюють весь період користування кредитними коштами в період дії договору.

Так, при встановленні кредитного ліміту на картки банком використовується кредитна лінія з тим, що позичальник може погашати і знову отримувати нові транші в рамках ліміту кредитної лінії. Для розрахунку різниці між фактично отриманими в кредит коштами та сплаченими необхідно додати окремо кожен транш по використанню кредиту та кожен транш по сплаті і від загальної суми сплачених коштів відняти загальну суму отриманих коштів за весь час дії договору.

Суд першої інстанції, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості та первинних бухгалтерських документів - виписки про рух коштів по картковому рахунку відповідача, правильно визначив загальну суму заборгованості за "тілом" кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача і була обрахована як різниця між фактично отриманими кредитними коштами та сплаченими відповідачем.

Жодних власних розрахунків в апеляційній скарзі апелянтом не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо стягненої заборгованості висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Разом з тим, матеріали справи містять як довідку МСЕК на підтвердження факту II групи інвалідності у відповідача /т. 1 а.с. 141/, на що суд першої інстанції уваги не звернув, стягнувши з неї судовий збір.

Згідно п.9 ч.І ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» суми судового збору в розмірі 1921 грн скасувати, відмовивши у вказаній вимозі.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: