Справа № 577/3756/22
Провадження № 2/577/56/23

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2023 року м. Конотоп
Конотопський міськрайонний суд Сумської області
в складі: головуючого судді Ярмак О.М.,
за участю секретаря Цуканової О.В.,
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі Сумської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та прохає визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом будинком АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вказаний будинок належить їй на праві приватної власності. У будинку, крім неї, зареєстрована також відповідач ОСОБА_2 . З вересня 2020 року відповідач у належному їй на праві приватної власності житловому будинку не проживає. Вона забрала свої речі та виїхала до Російської Федерації. В той же час вона через реєстрацію ОСОБА_2 у будинку, не може реалізувати своє право на оформлення житлової субсидії, а також розпорядитися належною їй власністю. Оскільки відповідач з вересня 2020 року без поважних причин не проживає у належному їй будинку то, відповідно до ст.ст. 316, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, прохає суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.
Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2022 року провадження у справі було відкрите та справа була призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с. 25).
Відповідно до ухвали суду від 16 грудня 2022 року провадження у справі було закрите та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 41).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, прохає їх задовольнити та пояснила, що 14 серпня 2020 року вона зареєструвала ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності. Проте ОСОБА_2 ніколи у вказаному будинку не проживала та через декілька днів після її реєстрації у будинку у серпні 2020 року виїхала до Російської Федерації. Будь-якої домовленості щодо збереження за відповідачем права на проживання у будинку між ними не було. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку (а.с. 57), про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов відповідачем наданий не був.
Оскільки дотримані всі, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України вимоги, суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу серії НАР № 868534, який був посвідчений 15 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Засоріним А.І. та зареєстрований у реєстрі за № 2101 (а.с. 5-8, 58-59).
У вказаному будинку, крім позивача, з 14 серпня 2020 року зареєстрована також ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21, 24).
Відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, не пов`язана із позивачем спільним побутом.
Відповідно до ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а в силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його дружиною з 06 грудня 2008 року. З осені 2019 року вони проживають у будинку АДРЕСА_1 . У серпні 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала у вказаному будинку ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_2 ніколи не проживала у вказаному будинку. У будинку відсутні належні їй особисті речі. за останньою інформацією ОСОБА_2 у серпні 2020 року виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації.
Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона знайома з позивачем ОСОБА_1 з 2007 року, оскільки вони разом працюють, а також товаришують. У серпні 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала у своєму будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 . Проте, коли приходила у гості до ОСОБА_1 за вказаною адресою, то ОСОБА_2 вона жодного разу не бачила. Їй відомо, що ОСОБА_2 у 2020 році одразу ж після її реєстрації у будинку позивача виїхала до Російської Федерації,
У суду не має підстав ставити під сумнів пояснення свідків, оскільки вони повністю узгоджуються з іншими, зібраними у справі доказами, будь-якої заінтересованості свідків в результатах розгляду справи встановлено не було.
За повідомленням державної прикордонної служби України ОСОБА_2 перетнула державний кордон України та виїхала з України 20 серпня 2020 року (а.с. 56).
Таким чином, у судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у будинку АДРЕСА_1 без поважних причин з 20 серпня 2020 року.
Відповідач залишила житло добровільно, перешкод у користуванні будинком їй створено не було, вселитися до будинку вона не намагалася, що свідчить про те, що ОСОБА_2 визначилася із місцем свого проживання.
Суд вважає, що реєстрація відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , була формальною, без наміру фактичного проживання у вказаному будинку та ОСОБА_2 втратила право на користування вказаним будинком, оскільки добровільно припинила користування ним.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 вказано про відсутність підстав для відступлення від вказаного висновку Верховного Суду України.
За таких обставин, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Що стосується посилання позивача на норми ст. ст. 71, 72 ЖК України, то зазначення позивачем конкретної правової норми для обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватися у вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що відповідача ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право користування житлом будинком АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 77-81, 259, 263-265, 273, 280-284, 319, 352, 354, 391 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення,
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлений, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Конотопським МРВ УМВС України в Сумській області 14 грудня 2000 року.
Рішення в повному обсязі складено 13 січня 2023 року.

Суддя Ярмак О. М.