Провадження № 22-ц/824/1621/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевсього О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» (назву змінено з Акціонерного товариства «Альфа-Банк») на рішення Подільського районного суду м.Києва від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 26 лютого 2008 року між ним і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 40.29-48/122, згідно якого банк зобов`язався надати йому як позичальнику кредит для придбання квартири у розмірі 143650 доларів США зі сплатою 11,75 % річних тарміном до 25 лютого 2022 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 лютого 2008 року між ним та банком укладено іпотечний договір № 013/116-I,за яким він передав в іпотеку банку належнуйому квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач заперечує отримання ним кредиту в іноземній готівковій валюті, посилаючись на отримання грошових коштів в національній валюті у розмірі 725432,50 грн., внаслідок чого були порушені його права. Вказує, що укладений кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення його становища як споживача, що у свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Зокрема, договором не передбачено покладання на позивача валютних ризиків (курсові різниці), і він навіть не був попереджений про них, так як того вимагає постанова НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Всупереч вказаним Правилам № 168 відповідач не надав йому у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, до діяла на момент виникнення кредитних правовідносин).

- 2 -

Розрахунок платежів споживача за кредитним договором проведений поверхово, оскільки у ньому зазначено тільки два показники: дату платежу та суму, що підлягає сплаті; й не зрозуміло для споживача, оскільки не зазначено із чого складаються вказані суми та на момент укладення договору взагалі відсутня інформація щодо кінцевих сум. Графік погашення платежів відсутній, а в кредитному договорі п.1.1.1 передбачена тільки щомісячна сума мінімально необхідного платежу 855 доларів США без розподілу його на «тіло» кредиту та проценти (без інших платежів). На момент укладення договору йому не було надано інформації про збільшення його витрат на суму пенсійних зборів до Пенсійного фонду та біржових комісій під час купівлі продажу іноземної валюти (наявні на той час платежі). Згідно п.3.8. постанови НБУ № 168 зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зазначав, що про вказані обставини щодо ненадання повної інформації про реальну вартість кредиту за кредитним договором № 40.29-48/122 зазначено у висновку проведеної судово-економічної експертизи № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року та також порушена Постанова НБУ від 30 травня 2007 року № 200, яка була проведена в рамках судової справи № 754/17520/15-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до нього про стягнення заборгованості. Експертом зроблено висновок про те, що банк не зміг підтвердити документально чи спростувати надання кредитних коштів у вигляді готівкової іноземної валюти за кредитним договором № 40.29-48/122 від 26 лютого 2008 року, а тому за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів провести розрахунок відсотків за користування кредитними коштами, також було неможливим, наслідком чого стала відмова у позові про стягнення грошових коштів.

Надаючи йому кредит в іноземній валюті на придбання нерухомого майна - квартири, банк не виконав функції агента валютного контролю, так як він відповідно до наданого дозволу про перелік операцій, які мав право здійснювати, мав право лише на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (без індивідуальної ліцензії). Як агент валютного контролю він знав, що, надаючи Позивачу кредит в іноземній валюті, останній ці кредитні кошти буде використовувати для розрахунків готівкою, а значить використає їх як засіб платежу в готівковому грошовому обігу, що заборонено ст. 99 Конституції України, ст.3 Декрету Кабміну України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.32 Закону України «Про Національний банк» та постановою НБУ від 30 травня 2007 року № 200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», таким чином ввівши в оману Позивача.

Дії банку порушували ст.230 ЦК України, статті 1, 2, 4, 6 Закону України «Про захист прав споживачів», має місце несправедливі умови та несчесна підприємницька практика. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, повинна відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи, що він сплатив банку 159183,93 доларів США, банк повинен повернути йому зазначену суму в подвійному розмірі за мінусом отриманої, а саме: (159183,93 (фактично сплачені кошти) х 2) - 143650 = 174 717,86 доларів США).

У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним договір кредиту № 40.29-48/122 від 26 лютого 2008 року; визнати недійсним іпотечний договір № 013/116-I від 26 лютого 2008

- 3 -

року; зобов`язати відповідача відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру квартиру АДРЕСА_1 та на підставі ч.2 ст.230 ЦК України стягнути з відповідача завдані збитки в сумі 174717,86 доларів США.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 24 грудня 2021 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір кредиту № 40.29-48/122 від 26 лютого 2008 року, визнано недійсним іпотечний договір № 013/116-I від 26 лютого 2008 року, скасовано обтяження за іпотечним договором № 013/116-I від 26 лютого 2008 року на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та стягнуто з АТ «Альфа - Банк» на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 13413,63 доларів США.

Не погоджуючись із рішенням, АТ «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк») подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована наступним:

- в основу рішення покладено виключно аргументи позивача та його припущення і проігноровано доводи банку, що є недопустимим;

- поклавши в основу рішення сумнівної якості висновок експерта № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року, виконаний в іншій справі № 754/17520/15-ц, суд помилково ототожнив обставини справи з правовою оцінкою, яка згідно ч.7 ст.82 ЦПК України не є обов`язковою для суду при розгляді іншої справи, дав невірну оцінку висновку, який не доводить і не спростовує предмету спору в даній справі, а висновки експерта виходять за межі його повноважень, зокрема щодо невідповідності заяви на видачу готівки вимогам нормативно-правових документів, оскільки дана заява відповідає вимога закону і містить підпис позивавча;

- суд залишив поза увагою, що банком правомірно надано позивачу кредит в іноземній валюті, а саме - доларах США, що повністю відповідало діючому на той час законодавству, зокрема ст.ст.192, 533 ЦК України, а надання кредиту у валюті підтверджується виписками з особового рахунку позичальника, як і його погашення у доларах США;

- судом не враховано, що при укладенні договору кредиту сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, підписавши усі додлатки до договору, а перед підписанням позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування, що стверджується копією попередньої інформації про умови кредитування від 20 лютого 2008 року, що виключає несправедливі умови та несчесну підприємницьку практику з боку банку;

- суд не врахував, що зростання чи коливання курсу гривні не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, що стверджується чисельною судовою практикою Верховного Суду;

- суд не звернув уваги, що до 2014 року позивач виконував умови договору і регулярно вносив кошти на погашення кредиту;

- суд помилково не застосував позовну давність до вимог про визнання недійсним, оскільки позивачем протущено загальний трирічний строк позовної давності з моменту укладання договору, який витік 26 лютого 2011 року, при цьому висновки суду про початок перебігу строку з моменту ознайомлення з висновком експерта є хибними та суперечать закону;

- суд, визнаючи недійсним договір іпотеки, всупереч ч.13 ст.265 ЦПК України не наклав арешт на предмет іпотеки.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвокатки Самчук М.В. подав

- 4 -

відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

АТ «Сенс Банк» належним чином повідомлений про розгляд справи, представник банку в день розгляду 28 лютого 2023 року подав письмову заяву, де вказав, що перебуває в іншому судовому засіданні, з`явитися не може, а тому просив розглядати справу у його відсутність, апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити.

Позивач ОСОБА_1 та йогопредставник адвокатка Самчук М.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»і ОСОБА_1 як позичальником було укладено договір кредиту № 40.29-48/122, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на придбання нерухомості у розмірі 143650 доларів США зі сплатою 11,75 % річних терміном до 25 лютого 2022 року.

Пунктом 1.2. договору кредиту визначено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі - придбання нерухомого майна у вигляді квартири загальною площею 78,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та яка взята в забезпечення згідно іпотечного договору від 26 лютого 2008 р. № 013/116-І із заставною вартістю 853450 грн. (п.1.3.1. договору).

Згідно п.2.1 видача кредиту на цілі, визначені п.1.2, здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей.

Назабезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 лютого 2008 року між ним та банком укладено іпотечний договір № 013/116-I, за яким він передав в іпотеку банку належнуйому квартиру АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26 вересня 2018 року у справі № 754/17520/15-ц відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав недоведеності вимог, а саме наявності у відповідача ОСОБА_1 станом на 20 листопада 2015 року заборгованості в розмірі 90935,59 доларів США, що еквівалентно 2167826,86 грн.

Задовольняючи вимоги в частини визнання недійсним оспорюваного позивачем

- 5 -

договору кредиту № 40.29-48/122, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наступним:

- відсутністю відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та відсутністю умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, які визнані обов`язковими;

- банком не надавались окремі письмові документи з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача;

- договір кредиту він не відповідає вимогам ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз`яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами;

- графік погашення платежів відсутній, а в договорі кредиту (п.1.1.1) передбачена тільки щомісячна сума мінімально необхідного платежу 855 доларів США без розподілу його на «тіло» кредиту та проценти, не говорячи вже про інші платежі.

Залишаючи без задоволення заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення свої прав після того, як ознайомився з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року.

Відмовляючи у стягненні на підставі ч.2 ст.230 ЦК України подвійного розміру сплаченої позивачем суми, суд вважав за доцільне повернути позивачу надмірно сплачені грошові кошти в розмірі 13414,63 доларів США.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону і є очевидно надуманими та безпідставними з наступних підстав.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів

- 6 -

цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Принцип свободи договору є фундаментальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

З матеріалів справи, в яких в тому числі міститься належним чином завірена копія кредитної справи (т.2 а.с.27-186), вбачається, що 26 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 як позичальником було укладено договір кредиту № 40.29-48/122, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на придбання нерухомості у розмірі 143650 доларів США зі сплатою 11,75 % річних терміном до 25 лютого 2022 року, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

При укладанні оспорюваного договору кредиту сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору.

Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Кредитний договір містить графік погашення кредиту (п.1.1.1 договору).

Згідно заяви про видачу готівки № ав/8927657 від 26 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримав з його рахунку, вказаного у договорі кредиту, грошові кошти у розмірі 143650 доларів США, що еквівалентно725432,50 грн.

В цей же день 26 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 було укладеноіпотечний договір № 013/116-I, за яким позичальник передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому 21 жовтня 2008 року та 02 березня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 уклали додаткові угоди до договору кредиту № 40.29-48/122 щодо збільшення процентної ставки за користування коштами до 14 % річних.

З копії кредитної справи ОСОБА_1 вбачається, що 20 лютого 2008 року банк надав позивачу попередню інформацію про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на вторинному ринку на 4 аркушах, в якій міститься повна та вичерпна інформація щодо умов кредитування, зокрема щодо типу нерухомості, строку кредитування, валюти кредиту, процентної ставки, комісій банку, розміру авансового внеску, додаткових платежів, графіків погашення (стандартний і ануїтетний), їх переваги та недоліки, документів, необхідних для оформлення кредиту, в тому числі з урахуванням

- 8 -

статусу позичальника - громадянин чи ФОП, що стверджується його підписом про ознайомлення (т.2 а.с.111-112).

Наведене свідчить про повне дотримання банком Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, та у свою чергу спростовує висновки суду про порушення прав позивача як споживача з боку банку в цьому контексті.

Це ж стосується висновків суду про те, що банком не надавались окремі письмові документи з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, які є безпідставними та спростовуються матеріалами кредитної справи ОСОБА_1 , з якої вбачається, що 26 лютого 2008 року йому як позичальнику додатково було надано банком детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення здорожчання кредиту, що стверджується його підписом про ознайомлення (т.2 а.с.101-102).

Також, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що договір кредиту не відповідає вимогам ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не роз`яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, які не грунутються на матеріалах справи та вимогах закону з таких міркувань.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладання кредитного договору) визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.5 цього Декрету (в редакції на час укладання кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як

- 8 -

застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету).

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМ України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час видачі третій особі ОСОБА_2 кредиту законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Щодо вимог пп. «г» п.4 ст.5 Декрету КМ України про необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУкраїни є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої вустановленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Аналогічні роз`яснення містять п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Згідно п.11 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території

- 9 -

України як засобу платежу або як застави (п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у МЮ України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» на момент укладення оспорюваного позивачем кредитного договору мав банківську ліцензію НБУ та відповідний дозвіл на здійснення валютних операцій, який є генеральною ліцензією і згідно якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі й з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України у вигляді надання кедитів фізичним особам в іноземній валюті.

За таких обставин висновки суду про порушення закону при видачі кредиту в іноземній валюті є помилковими.

При цьому посилання суду у рішенні на те, що при видачі кредиту у валюті - доларах США банк не роз`яснив позивачу про валютні ризики та можливі коливання курсу не є уведенням в оману і підставою для визнання договору кредиту недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору можливі зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Зокрема при уведенні гривні у 1996 році її курс становив близько 1,7 грн. за 1 долар США, а на момент отримання кредиту - близько 5,05 грн. за 1 долар США, тобто зріс утрічі.

Навпаки апеляційним судом встановлено, що позичальник з такими умовами договору погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик, підписав кожен аркуш договору та тривалий час його виконував, погашаючи кредит до моменту виникнення світової фінансової кризи восени 2008 року.

Отже, підстави для визнання недійсним кредитного договору з наведених мотивів відсутні.

Щодо посилань суду у рішенні на відсутність графіка погашення кредиту, то таке є очевидно надуманим та безпідставним, оскільки в договорі кредиту (п.1.1.1) чітко вказано графік погашення кредиту із щомісячною сумою мінімально необхідного платежу 855 доларів США.

Щодо висновків суду про встановлення у договорі розміру щомісячного платежу 855 доларів США без розподілу його на «тіло» кредиту та проценти, то таке не грунтується на матеріалах спарви, бо як вище 26 лютого 2008 року вказувалося ОСОБА_1 було надано банком детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення здорожчання кредиту, що стверджується його

- 10 -

підписом про ознайомлення (т.2 а.с.101-102). У вказаному детальному розписі зазначено як суму щомісячного погашення кредиту - 855 доларів США, так і суми щомісячного погашення процентів.

Отже, на час укладення кредитного договору позичальник був в повному обсязі ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується відповідними підписами, в тому числі була ознайомлений з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки та іншою необхідною інформацією, що підтверджують його підписи.

Необгрунтовані і висновки суду про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, що потягло порушення прав позичальника як споживача, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і що є підставою для визнання договору недійсним.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який в редакції на момент укладання кредитного договору не містив заборони на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч.5 ст.11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положенняя може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Апеляційним судом встановлено, що укладений 26 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»і ОСОБА_1 як позичальником договір кредиту № 40.29-48/122 та інші документи в кредитній справі містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості

- 11 -

кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Окрім того, прийшовши до висновку про порушення прав позивача, суд помилково не застосував позовну давність, допустивши порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, де скасовуючи судові рішення про визнання договору іпотеки недійсним, Верховний Суд України зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1 ст.261ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.Отже, у справі, яка переглядається, суди апеляційної й касаційної інстанцій помилково погодилися з висновком суду першої інстанції про те, що початок перебігу позовної давності для пред`явлення вимог про визнання недійсним спірного договору іпотеки починається зі спливом строку його виконання і, як наслідок, про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих вимог.

За змістом наведеного висновку перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину, що у свою чергу свідчить про помилковість висновків суду про те, що строк позовної давності розпочався з моменту коли позивач дізнався про порушення свої прав після того, як ознайомився з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року.

Оспорюваний позивачем правочин в даній справі укладено у 2008 році, а позов про

- 12 -

визнання його недійсним подано у 2019 році, тобто через одинадцять років, що свідчить про пропуск строку позовної давності і за встанволених судом першої інстанції обставин необхідність його застосування.

Щодо посилань суду на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року в іншій справі, який на думку суду свідчить про порушення прав позивача, то апеляційний суд вважає такі висновки помилковими, зробленими з порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів та обставин.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що висновок експерта № 20986/16-45 від 11 серпня 2017 року, виконаний в іншій справі № 754/17520/15-ц, має бути сприйнятий критично, оскільки по-перше, очевидно та поза всяким розумним сумнівом експерт вийшов за межі свого дослідження і вдався до правової оцінки фактів, що належать до виключної компетенції суду, це стосується зокрема форми заяви на видачу готівки та невизнання її експертом документальним підтвердженням отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором кредиту № 40.29-48/122. Цей факт щодо доведеності чи недоведеності отримання готівки має оцінювати виключно суд, а не експерт, в тому числі з урахуванням сплати позивачем більш як семи років коштів на погашення кредиту.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що висновок експерта, в тому числі щодо видачі кредитних коштів стосується виключно питання виконання умов кредитного догвору, а категорія недійсності правочину пов`язана із недотриманням вимог закону до чи в момент укладання правочину і ніяким чином не стосується його виконання. На стадії виконання правочину закон передбачає інші механізми захисту прав сторін правочину.

Доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу стосуються обгрунтування парвильності висновків судового рішення, а тому є необгурнтованими з викладених вище підстав, яким дана оцінка вище.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

- 13 -

рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застсоуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір, суд керується наступним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який в редакції на момент укладання оюваного споркредитного договору не містив заборони на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний

- 14 -

повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч.5 ст.11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положенняя може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Апеляційним судом встановлено, що укладений 26 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 як позичальником договір кредиту № 40.29-48/122 та інші документи в кредитній справі містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору).

Також судом встановлено, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Кредитний договір містить графік погашення кредиту.

Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання.

Кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивач також погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду

- 16 -

позивачу, а види відповідальності позичальниці покликані забезпечити своєчасне виконання позивачем кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» для укладення з ним кредитного договору.

За таких обставин з огляду на те, що кредитний договір відповідає актам цивільного законодавства, в тому числі щодо захисту прав споживачів, а банк мав право видавати кредит в іноземній валюті, суд відмовляє у визнанні його недійсним.

З огляду на відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним решта вимог, які є похідними, не підлягають до задоволення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (назву змінено з Акціонерного товариства «Альфа-Банк») задоволити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 24 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк») про визнання недійсними кредитного договору.

Стягнути з ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська 100, код ЄДРПОУ 2349471) судовий збір у розмірі 10000 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: