Справа № 296/7337/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.

за участю секретаря судового засідання Годлюк А.В.,

представника позивача Ковальчук А.В.,

представника відповідача Вишневського А.Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали позовної заяви Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 10178,88 дол. США, що за курсом 36,56грн. станом на 08.09.2022 складає 372139,85грн.

В обґрунтування позову зазначено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 27.09.2007 уклали кредитний договір №ZRZ0GA00004109 згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредиту розмірі 29750,00дол.США на термін до 26.09.2027, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання банк 26.01.2009 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду від 30.11.2009 позов банку задоволено.

Враховуючи триваюче невиконання грошового зобов`язання банк на підставі ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості, що складає 10178,88 дол. США, що за курсом 36,56грн. станом на 08.09.2022 складає 372139,85грн.

У відзиві на позовну заяву від 27.02.2023 відповідач стверджує, що позовні вимоги банку є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову просить відмовити (а.с. 86 87).

Також відповідач подала заяву від 27.02.2023 про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої вказала, що право позивача на звернення до суду виникло 31.12.2009, а отже трирічний строк позовної давності закінчився 31.12.2012 (а.с.82 85).

Позивач у відповіді на відзив від 21.03.2023, зіславшись на позиції Верховного суду у постановах від 10. 04.2018 та 27.04.2018 по справах №910/16945/14 та №908/1349/17, від 16.11.2018 по справі №918/117/18, стверджує, що право на позов на стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та діє до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 27.09.2007 між сторонами укладено кредитний договір №ZRZ0GA00004109 , відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки у касі банку на строк з 27.09.2007 по 27.09.2027 у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 29750 дол.США на наступні цілі, а саме: 24500дол.США на споживчі потреби; 5250 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту (а.с. 11 13).

Згідно п.7.3. кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за договором виступає квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання банк 26.01.2009 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням суду від 30.11.2009 по справі №2-1331/09 позов задоволено. Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GA00004109 від 27.09.2007 в сумі 25309,25 дол.США на предмет іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 5).

З пояснень сторін встановлено, що вказане судове рішення виконано не було та до виконання Банком не пред`явлено.

Окрім того, згідно даних автоматизованої системи діловодства Корольовського районного суду м.Житомира вбачається, що у березні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 110741, 68 доларів США заборгованості за кредитним договором, з яких: 25240,07 доларів США - заборгованості за кредитом, 27308,61 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 4246,00 доларів США - заборгованості за комісією, 53947,00 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03.05.2017 по справі №296/2603/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06.09.2017, відмовлено в задоволенні позову ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GA00004109, укладеного 27.09.2007 року, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що Верховний суд у постанові від 28.11.2018 рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03.05.2017 та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06.09.2017 скасував та постановив нове, яким у задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позивач вже реалізував своє право на стягнення кредитної заборгованості і після настання строку погашення кредиту у повному обсязі у позивача відсутні правові підстави нараховувати проценти за кредитом, отже, його право не порушено.

Вищевказаними судовими рішеннями по справі №296/2603/16-ц банку відмовлено у стягнені з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, пенею та комісією.

Банк, звертаючись до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором, які нарахував у період з 27.01.2009 по 08.09.2022. у сумі 10178,88 дол. США, вказавши, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Так, Верховний суд вказав, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Отже, натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Враховуючи, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GA00004109 від 27.09.2007 не можуть бути захищені в примусовому порядку, наявні підстави вважати, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №ZRZ0GA00004109 є натуральним, а отже позовної заява про стягнення з відповідача 3% річних задоволена бути не може.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя В. П. Маслак