ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1730/23 Справа № 202/1930/21 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 19 серпня 2020 року о 15:30:50 нею через термінал АТ КБ «ПриватБанк», розташований у місті Києві, на вулиці Гришка Михайла, 3А помилково було здійснено переказ коштів в розмірі 41 300 грн на картковий рахунок АТ «КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Вказані кошти, позивач повинна була перевести на іншу картку, але пізніше з`ясувала, що грошові кошти не надійшли на картку, яку вона повинна була поповнити, а помилково отримувачем цих грошових коштів стала ОСОБА_1 .

Позивачкою 19 лютого 2021 року засобом поштового зв`язку АТ «Укрпоштою» (трек номер: 813) було надіслано ОСОБА_1 вимогу про повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 41 300 грн на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 протягом семиденного строку. Проте, на даний час відповідь не отримана.

Крім того, 10 серпня 2020 року о 13:19:17 позивачем через термінал ІBOX (термінал 8742663), розташований у місті Київ, на вулиці Олени Пчілки, 2-а, помилково було здійснено переказ коштів у розмірі 14 500 грн на картковий рахунок ПАТ «Універсал Банк» НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

Також 10 серпня 2020 року о 13:23:07 на картковий рахунок ПАТ «Універсал Банк» НОМЕР_2 , що теж належить ОСОБА_1 позивачем було помилково здійснено переказ коштів в розмірі 9 725 грн через термінал ІBOX (термінал 8742663), розташований у місті Київ, на вулиці Олени Пчілки, 2-а.

Тобто, сума помилково перерахованих коштів, які були отримані відповідачем 10 серпня 2020 року становить 24 225 грн.

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 , засобом поштового зв`язку АТ «Укрпоштою» (трек номер: 805) було надіслано вимогу повернути помилково перераховані кошти у розмірі 24 225 грн протягом семиденного строку на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 . Між тим, на даний час відповідь не отримана.

Загальна сума помилково перерахованих коштів, які були отримані відповідачем становить 65 525,00 грн.

ОСОБА_2 вказувала, що грошові кошти в розмірі 65 525 грн, які були помилково переведені ОСОБА_1 є безпідставно набутим майном та підлягають поверненню на її розрахунковий рахунок, адже особисто позивач та відповідач не знайомі, між позивачем та відповідачем не існувало договірних зобов`язань, не було укладено правочинів, не надавались послуги, не виконувалися роботи, а отже кошти були помилково переведені за відсутністю правових підстав. Однак, відповідач в добровільному порядку не повертає безпідставно отримані грошові кошти.

Разом з тим, 07 жовтня 2022 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог в якій зазначив, що на виконання ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 січня 2022 року про витребування доказів, АТ «Універсал Банк» надав інформацію про те, що власником карткового рахунку НОМЕР_2 в АТ «Універсал Банк» на який перераховано 24 225 грн є не ОСОБА_1 , тому позивач зменшив розмір позовних вимог на зазначену суму та просив стягнути із відповідача на його користь помилково перераховані кошти в розмірі 41 300,00 грн.

З огляду на вищевикладене, позивач, з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з ОСОБА_1 помилково перераховані кошти в розмірі 41 300, 00 грн на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 (IBAN: НОМЕР_3 , Рахунок отримувача: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) та витрати на оплату судового збору.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави в розмірі 41 300 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 908 грн 00 коп.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення суду скасувати з ухваленням нового судового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 19 серпня 2020 року о 15:30:50 ОСОБА_2 через термінал TS 212727, розташований в м.Київ на вул.М.Гришка, 3А, було здійснено переказ коштів в розмірі 41 300 грн на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 (том 1 а.с.10).

19 лютого 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» (трек номер: 813) було надіслано ОСОБА_1 вимогу повернути помилково перераховані кошти в розмірі 41 300 грн протягом семиденного строку на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 (ІBAN: НОМЕР_3 ; Рахунок отримувача: 5664) (том 1 а.с.11-13).

Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 07-10-2021 №20.1.0.0.0/7-211005/30105, Банк надав інформацію щодо підтвердження зарахування коштів, які надійшли 19 серпня 2020 року на підставі квитанції №TS212727 на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_5 в сумі 41 300 грн, кошти було зараховано саме на картковий рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ).

Також АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що 19 серпня 2020 року здійснено зарахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 в сумі 41 300 грн, який належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ), що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 (том 1 а.с. 245,246).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що твердження відповідача про існування договірних відносин між сторонами по виконанню роботи та оплату такої роботи не підтверджено жодним доказом. При цьому, вказував, що відсутній факт листування, замовлення робіт, послуг, наявність домовленості, пересилання інформації, факти надання, виконання відповідачем будь-яких послуг на замовлення позивача, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення даного позову.

Втім, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом регулювання гл.83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 25 березня 2020 року, прийнятій за результатами розгляду цивільної справи №537/4259/15-ц, тлумачення ч.3 ст.651, ч.4 ст.653, п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї зі сторін, то сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання.

Тобто, якщо сторона, яка виконала зобов`язання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічного надання, повернення майна (коштів) на підставі п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки між сторонами була укладена усна домовленість про виконання відповідачем роботи по тестуванню та виявленню помилок в роботі андроїд застосунків, надання консультацій з приводу пошуку спеціалістів - девелоперів для проектів, які розробляє компанія ТОВ «Вайсві Діджитал», керівником якої є позивач. Разом з тим, скаржник стверджує, що станом на сьогодні позивач за послуги з відповідачем не розрахувалася. Тобто, позивач мав правову підставу сплачувати кошти за виконану відповідачем роботу протягом тривалого часу, а отже за змістом спірних правовідносин, ці кошти є заробітною платою, тому в будь-якому випадку не підлягають поверненню відповідно до ст.1215 ЦК України.

Так, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №520/14188/18.

Водночас, згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц (провадження №61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду в березні 2021 року, у своїй позовній заяві посилалася, зокрема, на те, що у серпні 2020 року повинна була перевести грошові кошти в розмірі 41 300 грн на іншу картку, але пізніше з`ясувала, що помилково отримувачем цих коштів стала ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в ході судового розгляду, ОСОБА_2 , заперечуючи факт усної домовленості щодо виконання відповідачем певних робіт, подала до районного суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки згідно листа-відповіді АТ «Універсал Банк», наданого на виконання вимог ухвали суду від 24 січня 2022 року про витребування доказів у даній справі, власником рахунку НОМЕР_2 є ОСОБА_3 .

Таким чином, доводи позивача про наявність помилки при здійсненні перерахунку коштів, колегія суддів оцінює критично, адже ОСОБА_2 не доведено сутності такої помилки, в чому вона полягає, а саме, у номері рахунку, на який здійснювався переказ, в розрахунках, в особі отримувача чи інше. Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що позивач здійснювала перерахунки на картку відповідача неодноразово, що викликає сумнів в її необізнаності кому саме та у зв`язку з чим вони були здійснені.

Той факт, що відповідачем також не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі.

Проте, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття грошових коштів відповідачем та їх збереження без достатніх правових підстав, ОСОБА_2 не надала, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводів позивача про отримання коштів ОСОБА_1 як безпідставно набутих, згідно ст.1212 ЦК України, тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, однак, судом не було враховано вищевказані обставини.

Отже, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з позивача на користь апелянта судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі1 362 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова