КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року

м. Київ

справа №372/99/21

провадження № 22-ц/824/1140/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року у складі судді Потабенко Л.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати право приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожного на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати солідарним обов`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором №014/1179/81/374 від 13 лютого 2006 року, укладеним між АППБ «Аваль» і ОСОБА_1 , та за кредитним договором №014/1179/81/1662 від 21.12.2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 ; а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 35 706,39 доларів США та 4 942 656,54 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що між ним та ОСОБА_2 01 липня 1989 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1487. Від вказаного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

03 жовтня 2003 року, тобто за час шлюбу, сторони на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3046 від 03 жовтня 2003 року придбали у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував про те, що 13 лютого 2006 року позивач в інтересах сім`ї уклав з АППБ «Аваль» кредитний договір №014/1179/81/374 та отримав споживчий кредит на будівництво будинку у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США, який 13 липня 2006 року був збільшений до 210 000 доларів США.

21 грудня 2007 року позивач в інтересах сім`ї уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/1179/81/1662 та отримав кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 304 500 доларів США.

Посилався на те, що грошові кошти, отримані за кредитними договорами, позивач та відповідач використали спільно в інтересах сім`ї на будівництво сімейного житлового будинку на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім вказано майна сторонами в період шлюбу було придбано і інше майно, зокрема транспортні засоби, об`єкт незавершеного будівництва, які не є предметом поділу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року у справі №757/33151/16-ц шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили.

Після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем ОСОБА_1 14 квітня 2017 року та 24 червня 2019 року повністю погасив заборгованість за вищевказаними кредитними договорами.

Уважав, що у зв`язку з цим має право на регресну вимогу до відповідача про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 35 706,39 доларів США та 4 942 656,54 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 06 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанціїскасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання солідарним обов`язку позивача і відповідача за кредитними договорами та стягнення коштів та ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

Уважає судове рішення в оскаржуваній частині незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків обставинам справи.

Наголошує на тому, що згода відповідача на укладення позивачем кредитних договорів не вимагається, відповідач знала про кредитні договори і погодила їх укладення, остання і її мати передали земельну ділянку і квартиру в іпотеку для забезпечення кредиту, підписались під зміною умов кредитного договору №014/1179/81/374 від 13 лютого 2006 року.

Зазначає, що позивач уклав кредитні договори та використав кредитні кошти в інтересах сім`ї - для будівництва сімейного будинку, а тому вважає, що в такому випадку діє презумпція інтересів подружжя.

Натомість відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні кошти використані не в інтересах сім`ї, а сімейний будинок було побудовано за інші кошти, ніж ті, що отримані за кредитними договорами.

Зазначає, що після припинення шлюбних відносин позивач на повернення кредитної заборгованості за власні кошти виплатив 74 412,78 доларів США та 9 885 313,07 грн, а тому має право на стягнення з відповідача в порядку регресу 50% - 35 706,39 доларів США та 4 942 656,54 грн.

Вважає, що судом не було належним чином досліджено письмові докази по справі, зокрема документи по кредитним договорам, не надано належної оцінки всім доказам та аргументам позивача щодо стягнення коштів з відповідача, а також винесено рішення без зазначення мотивів відмови у задоволенні позову у цій частині.

17 січня 2023 року у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав письмові пояснення, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що укладення договорів, які забезпечували кредит, були необхідними для його отримання, передували отриманню позивачем кредитних коштів та взагалі не підтверджують використання коштів на будівництво будинку.

Зауважує, що матеріали справи не містять жодного доказу, який міг би підтвердити витрачання коштів на будівництво, позивачем лише долучено технічний паспорт на житловий будинок.

Зазначає, що відповідач не знала про укладення другого кредитного договору, отриманого на купівлю квартири, яка так і не була придбана.

Уважає, що позов щодо солідарного обов`язку за кредитними договорами та стягнення грошових коштів заявлено з пропуском строку позовної давності, оскільки спільне господарство сторонами не велося з 13 березня 2016 року і позивач знав, що з 10 жовтня 2016 року між ними існував спір про грошові кошти, а отже саме з цього часу був обізнаний про порушення свого права.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується апелянтом лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання солідарним обов`язку позивача і відповідача за кредитними договорами та стягнення коштів, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ним використано отримані за кредитними договорами кошти в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Також суд зазначив, що для правильного вирішення даного спору потрібно встановити весь обсяг спільного майна подружжя, окрім земельної ділянки та двох кредитних договорів, оскільки сторони в період шлюбу придбали два автомобілі та об`єкт незавершеного будівництва, однак позовних вимог по вказаному майну не заявляли.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 01 липня 1989 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1487.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у справі №757/33151/16-ц шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили.

Від вказаного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03 жовтня 2003 року в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3046 від 03 жовтня 2003 року відповідач набула у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки та копією державного акта на право власності на земельну ділянку.

13 лютого 2006 року, в період шлюбу, позивач уклав з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» кредитний договір №014/1179/81/374 та отримав споживчий кредит на будівництво у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США, який 13 липня 2006 року був збільшений до 210 000 доларів США.

13 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_6 , діючою як майновий поручитель ОСОБА_1 , укладено договір іпотеки, відповідно пунктів 1.1, 1.2 якого цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №014/1179/81/374 від 13 лютого 2006 року, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язаний до 13 лютого 2016 року повернути іпотекодержателю кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором.

Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю.

13 липня 2006 року Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/1179/81/374 від 13 лютого 2006 року, згідно якої кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 210 000 доларів США.

Того ж дня між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки стала земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 .

21 грудня 2007 року позивач уклав з Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/1179/81/1662 та отримав кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 304 500 доларів США, що підтверджується копіями вказаних кредитних договір наявними у матеріалах справи.

Рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 31 травня 2006 року відповідачці наданий дозвіл на узаконення розпочатого будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2012 році на земельній ділянці площею 0,25 га., кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сторони побудували домоволодіння загальною площею 570 м.кв, яке на даний час є об`єктом незавершеного будівництва, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок.

Відповідно до довідки про стан кредиту, виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» 08 грудня 2020 року, заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2006 року №014/1179/81/374 відсутня. Кредит погашений 14 квітня 2017 року.

Згідно довідки про стан кредиту, виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» 08 грудня 2020 року, заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року №014/1179/81/1662 відсутня. Кредит погашений 24 червня 2019 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

При цьому варто врахувати, що при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18).

Для правильного вирішення справи потрібно встановити весь обсяг спільного майна подружжя та з урахуванням боргів подружжя вирішити питання про поділ майна (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Окрім того, слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що заявляючи вимоги про визнання солідарним обов`язку за кредитними договорами та стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що отримані ним кредитні кошти використані в інтересах сім`ї, а саме на будування будинку на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представником позивача у судовому засіданні повідомлено, що вищевказаний житловий будинок є об`єктом незавершеного будівництва, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не включив його до позовних вимог про поділ майна подружжя, проживає в будинку позивач, відповідач ОСОБА_2 у цьому будинку не проживає.

Представник відповідача пояснив, що відповідач не має наміру проживати в указаному будинку та користуватися ним. Автомобілі, про які було зазначено судом першої інстанції, у добровільному порядку поділені між колишнім подружжям.

Таким чином, сторона позивача не заявляючи вимог про поділ вказаного житлового будинку, на який, як стверджує позивач, були отримані кредитні кошти, просить визнати солідарним обов`язок за кредитними договорами та стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину сплачених ним після припинення шлюбних відносин коштів, що є передчасним, оскільки кредитні зобов`язання не розподіляються судом, а мають бути враховані при поділі майна подружжя.

Окрім того, згідно кредитного договору №014/1179/81/1662 від 21 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», об`єктом кредитування по договору є кредитні кошти, призначені для використання на: купівлю квартири, сплату додаткового проценту кредитору за цим договором. Забезпеченням зобов`язань позичальника за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Докази того, що ОСОБА_1 на виконання умов укладеного кредитного договору від 21 грудня 2007 року було придбано квартиру та що ці кошти використані в інтересах сім`ї, у матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вищенаведеними правочинами.

Доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності до вимог про визнання солідарним обов`язку за кредитними договорами та стягнення коштівне заслуговують на увагу суду з огляду на те, що такі вимоги визнані судом необґрунтованими, що виключає застосування строку позовної давності.

Належних, допустимих і достатніх доказів на спростування такого висновку суду позивачем не надано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання солідарним обов`язку за кредитними договорами та стягнення коштів з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «18» січня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик