Справа № 754/7050/20 Головуючий 1 інстанція- Скрипка О.І.
Провадження № 22-ц/824/3954/2023 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 січня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 18 серпня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 014-1344-КП, згідно якого банк надав відповідачу кредит на поточні потреби в розмірі 46785 євро строком на 15 років із сплатою 11,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами, а також виконати інші зобов`язання у строки і на умовах, передбачених цим договором.01 грудня 2014 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-1344-КП, яким змінено валюту зобов`язання шляхом переведення угривню залишок боргу за кредитом у розмірі 21045 євро з нарахованими процентами 47,35 євро.

Посилався, що рішенням № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» відповідно до підпункту «г» п.11 ч.4 ст.1 Закону України «Про спрощення процедури реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1, 5.3 постанови Правління Національного банку України від 27 червня 2008 року № 189 «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішення його власників» затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступником усього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, є АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті. Отже, АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набув усіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Вказував, що за умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1 мав повертати кредит і проценти щомісячними платежами згідно графіку погашення до 25 числа, однак не виконував цих обов`язків, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 20 травня 2020 року становить 92706,37 грн., з яких тіло кредиту - 79753,61 грн., проценти - 11865,83 грн., інфляційні втрати за кредитом - 823,88 грн., інфляційні втрати за процентами - 263,05 грн. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови

- 2 -

кредитного договору, просив стягнути з відповідача на користь банку борг за кредитним договором у розмірі 92706,37 грн. та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 92706,37 грн. та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 в особі представника адвокатки Котенко Ю.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на передчасність і необгрунтованість рішення, неповне, поверхневе та упереджене з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що допущені судом порушення призвели до істотного порушення прав скаржника на справедливий суд, принципів об`єктивності, справедливості та неупередженості, що є підставою для скасування судового рішення. Судом не враховано, що надані позивачем передавальний акт від 11 жовтня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» і АТ «Альфа-Банк» та протокол про його затвердження від 15 жовтня 2019 року не свідчать про перехід права вимоги за кредитним договором до позивача, оскільки кредитний договір укладено відповідачем із АКБ «Укрсоцбанк», а не із АТ «Укрсоцбанк», які є різними юридичними особами, а висновки суду про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк», не підтверджені матеріалами справи і дані факти правонаступництва не є загальновідомими, а тому потребували надання відповідних доказів. Окрім того, ні з передавального акту, ні з протоколу про його затвердження від 15 жовтня 2019 року не вбачається передачі позивачу права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Суд залишив поза увагою, що згідно ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні, а тому суд не мав підстав для задоволення вимог до надання суду повного комплексу належних і допустимих доказів про право вимоги. Відповідач не вчиняв жодних правочинів із АТ «Альфа-Банк» і не має перед позивачем жодних обов`язків. Суд не застосував положення ч.4 ст.613 ЦК України, згідно якої боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Вважає, що відсутність будь-яких вимог чи претензій до нього з боку АТ «Альфа-Банк» щодо сплати боргу, свідчить про прострочення кредитора, що виключає сплату ним процентів, в тому числі сплату інфляційних втрат за ст.625 ЦК України. Суд дійшов помилкового висновку про наявність боргу за кредитом, оскільки позивачем не надано документів первинного бухгалтерського обліку, які б відповідали вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а надані банком виписки по його рахунках не є такимим документами і помилково прийняті судом до уваги. Вказує, що відповідач з моменту укладання кредитного договору систематично вносив кошти на погашення кредиту, а з третього року кредитування у більшому розмірі ніж це встановлено графіком, однак у 2011 році він втратив роботу, а тому за його проханням касиром у призначенні платежу був відображений залишок боргу, який становм на 04 березня 2011 року становив 12652 євро, що підтверджується заявою на переказ готівки № kr57763*** від 04 березня 2011 року. За період із січня 2011 року по червень 2012 року ним здійснено цілий ряд платежів, що стверджується доданими до скарги квитанціями, і фактично 22 червня 2012 року погашено залишок боргу за кредитом у розімрі 12652 євро, однак у відділенні Укрсоцбанку йому відмовилися видавати довідку про дострокове погашення кредиту, посилаючись на необхідність сплати комісій, а тому він продовжив погашення кредиту і протягом липня-грудня 2012 року вносив платежі, повністю погасивши кредит. Вказує, що він ніколи не укладав та не підписував договір № 1 від 01 грудня 2014 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, оскільки договір № 014-1344-КП має іншу назву, а саме договір кредиту, а не договір про надання відновлювальної кредитної лінії, окрім того, борг за кредитом погашений у грудні 2012 року і з того часу жодних вимог від банку він не отримував, а тому допускає, що умисел на підробку договору виник у невстановленої особи через його платоспроможність. Суд допустив порушення норм матеріального права, а саме:

- 3 -

ст.ст.517, 518, 599, ч.4 ст.613 ЦК України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», постанови НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року та № 75 від 04 липня 2018 року та процесуального права в частині оцінки доказів. Відхиливши клопотання відповідача про участь в засіданні в режимі відеоконференції, суд порушив процесуальний закон і права відповідача надати свої заперечення та аргументи проти позову на стадії розгляду, обмеживши його доступ до правосуддя.

Позивач АТ «Альфа-Банк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 31 жовтня 2022 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу банку, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 92706,37 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 18 серпня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 014-1344-КП, згідно якого банк надав відповідачу кредит на поточні потреби в розмірі 46785 євро строком до 17 серпня 2021 року із сплатою 11,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Дружина позичальника - ОСОБА_3 надала свою письмову згоду на укладання вищевказаного договору, що стверджується її письмовою заявою від 18 серпня 2006 року, складеною в присутності працівника банку.

18 серпня 2006 року відповідач отримав кредитні кошти у повному обсязі, що стверджується його підписом у заяві на видачу готівки № 04-3.

Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.1.1.1 кредитного договору (графік

- 4 -

погашення кредиту) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 260 євро до 25 числа кожного місяця.

01 грудня 2014 року між АКБ «Укрсоцбанк» і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договорупро надання відновлювальної кредитної лінії № 014-1344-КП, згідно п.1.2 якого змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту у розмірі 21045 євро з нарахованими процентами 47,35 євров гривню.

Згідно п.1.3. договору про внесення змін № 1 зміна валюти заборгованості за договором кредиту здвійснюється шляхом видачі двох разових кредитів загальною сумою 430283,94 грн., з яких сума кредиту в гривні 1 складає 227867,81 грн., сума кредиту в гривні 2 складає 202416,13 грн. Вищезазначена сума кредитів розрахована по прогнозному курсу, що буде діяти на міжбанківському валютному ринку України станом на дату купівлі іноземної валюти, який становить 20,40 грн. за 1 євро. Видача кредиту у гривні 1 і кредиту у гривні 2 здійснюється шляхом списання кредитором кредитних коштів з позичкових рахунків позичальника, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно п.1.7 договору про внесення змін № 1 договір кредиту викладено в новій редакції, що міститься у додатку № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною.

Пунктами 2.1 та 2.2. ст.2 договору кредиту в новій редакції встановлено графік погашення кредиту в гривні 1 на суму 227867,81 грн. шляхом внесення до 01 числа кожного місяця суми 2848,35 грн. до 17 серпня 2021 року. Проценти за користування коштами визначені у розмірі 13,5 % річних.

Дружина позичальника - ОСОБА_3 надала свою письмову згоду на укладання вищевказаного договору, що стверджується її письмовою заявою від 01 грудня 2014 року, де вона вказала, що з умовами цього договору ознайомлена, заперечень та непорозумінь його положень не має. Заява підписана в присутності працівника банку.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не в повному обсязі виконував обов`язки по поверненню кредиту в гривні 1 на суму 227867,81 грн. шляхом внесення до 01 числа кожного місяця суми 2848,35 грн., покладених на нього кредитним договором, зокрема, останній платіж на погашення тіла кредиту у розмірі 2848,35 грн. внесено у квітні 2019 року, а на погашення процентів у розмірі 525,24 грн. внесено 26 червня 2019 року, в результаті чого у відповідача виникла прострочена заборгованість. Згідно наданого банком розрахунку станом на 20 травня 2020 року заборгованість становить 92706,37 грн., з яких тіло кредиту - 79753,61 грн., проценти - 11865,83 грн., інфляційні втрати за кредитом - 823,88 грн., інфляційні втрати за процентами - 263,05 грн.

Окрім того, судом встановлено, що рішенням № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» відповідно до підпункту «г» п.11 ч.4 ст.1 Закону України «Про спрощення процедури реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1, 5.3 постанови Правління Національного банку України від 27 червня 2008 року № 189 «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішення його власників» затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступником усього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, є АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті.

Відповідно до підпункту 2 п.1.2. Статуту АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань АТ «Укрсоцбанк», який змінював назву з АКБ «Укрсоцбанк» на ПАТ «Укрсоцбанк», а потім на АТ «Укрсоцбанк».

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов АТ «Альфа-Банк», суд обгрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_1 не виконав передбачених кредитним договором обов`язків по поверненню отриманих кредитних коштів шляхом внесення платежів і має заборгованість, чим у свою чергу порушує права позивача як нового кредитора, які підлягають до захисту

- 5 -

шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентами.

При цьому суд виходив з того, що АТ «Альфа-Банк» як новий кредитор у встановленому законом порядку набув права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

За положеннями ст.ст.512-514,516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. До нового кредитора переходять у повному обсязі права первісного кредитора у зобов`язанні. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, з огляду на невиконання боржником ОСОБА_1 передбачених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту і наявність у нього заборгованості, суд вірно захистив права АТ «Альфа-Банк» як нового кредитора шляхом стягнення суми боргу за кредитом у гривні 1, що включає тіло кредиту і проценти.

Водночас колегія суддів погоджується із аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконість стягнення з нього на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат за кредитом - 823,88 грн. та процентами - 263,05 грн. з таких міркувань.

Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність боржника у вигляді сплати ним інфляційних втрат та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналіз змісту наведеної норми свідчить про те, що передбачена нею відповідальність може бути застосована після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Судом встановлено, що згідно умов укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 договору кредиту № 014-1344-КП, повернення кредитних коштів передбачено у строк до 17 серпня 2021 року. Позов про дострокове стягнення кредитних коштів пред`явлено банком у червні 2020 року.

За таких обставин вимоги про стягнення інфляційних втратза кредитом - 823,88 грн. та процентами - 263,05 грн., які нараховані станом на 01 травня 2020 року, тобто до спливу строку кредитування і до подання позову до суду про дострокове стягнення коштів не

- 6 -

грунтуються на законі.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат за кредитом - 823,88 грн. та процентами - 263,05 грн. ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

В решті щодо стягнення боргу за тілом кредиту у розмірі 79753,61 грн. та процентами у розмірі 11865,83 грн. апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з огляду на часткове скасування судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що надані позивачем передавальний акт від 11 жовтня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» і АТ «Альфа-Банк» та протокол про його затвердження від 15 жовтня 2019 року не свідчать про перехід права вимоги за кредитним договором до позивача, оскільки кредитний договір відповідач уклав із АКБ «Укрсоцбанк», а не із АТ «Укрсоцбанк», які є різними юридичними особами, а тому висновки суду про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк» не підтверджені матеріалами справи і ці факти правонаступництва не є загальновідомими, а тому потребували надання доказів, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, посилання відповідача на відсутність доказів правонаступництва АТ «Укрсоцбанк» у відношенні АКБ «Укрсоцбанк» надумані та безпідставні, оскільки має місце не правонаступництво, як помилково вважає відповідач, а зміна назви банку, зокрема 14 червня 2010 року зареєстровано зміну назви з АКБ «Укрсоцбанк» на ПАТ «Укрсоцбанк», а 17 серпня 2018 року зареєстровано зміну назви з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Укрсоцбанк». Вказані відомості є загальновідомими і містяться як у статуті банку, так і у Державному реєстрі і згідно ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, про що правильно вказав у рішенні суд першої інстанції.

По-друге, 12 вересня 2019 року Національним банком України надано дозвіл на реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» за спрощеною процедурою відповідно до Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

- 7 -

У зв`язку із завершенням процедури реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» за спрощеною процедурою Національним банком України 24 жовтня 2019 року відкликано банківську ліцензію Укрсоцбанку та виключено його з державних реєстрів.

03 грудня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис № 4002827 про припинення АТ «Укрсоцбанк» та про те, що правонаступником припиненого банку є АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юриидчних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, з огляду на наявність у Єдиному державному реєстрі відомостей про правонаступництво АТ «Альфа-Банк» у відношенні припиненого АТ «Укрсоцбанк», то такі відомості є достовірними.

По-третє, вказані відомості про те, що правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» містяться у п.1.2 розділу 1 статуту АТ «Альфа-Банк», затвердженому рішенням загальних зборів акціонерів банку від 16 грудня 2020 року та погодженому у встановленому законом порядку Національним банком України 11 січня 2021 року.

Наведене спростовує твердження відповідача про недоведеність факту правонаступництва.

З викладених вище підстав доводи апеляційної скарги про те, що ні з передавального акту, ні з протоколу про його затвердження від 15 жовтня 2019 року не вбачається передачі права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем не грунтуються на законі, оскільки згідно ст.517 ЦК України до нового кредитора АТ «Альфа-Банк» перейшли усі права та обов`язки, які належали первісному кредитору АТ «Укрсоцбанк» і таке не потребує спеціального обумовлення у передавальному акті про перехід права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не вчиняв жодних правочинів із АТ «Альфа-Банк» і не має певред позивачем жодних обов`язків безпідставні з викладених вище підстав, оскільки позивач є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» і набув увесь обсяг прав припиненого банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою, що згідно ст.517 ЦК України боржник має парво не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні, а тому суд не мав підстав для задоволення вимог до надання суду повного комплексу належних і допустимих доказів про право вимоги, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать закону, оскільки як вище вказувалося судом першої інстанції достовірно встановлено факт правонаступництва АТ «Альфа-Банк» і як наслідок наявність у позивача як нового кредитора права вимоги.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу відповідача, що дана норма, а саме ст.517 ЦК України регулює правовідносини кредитора та боржника поза судовим процесом. При розгляді спору судом, новий кредитор зобов`язаний надати докази, які підтверджують наявність у нього права вимоги, саме суду, а не боржнику, як помилково вважає відповідач.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував положення ч.4 ст.613 ЦК України, згідно якої боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, а відсутність будь-яких вимог чи претензій до нього з боку АТ «Альфа-Банк» щодо сплати боргу свідчить про прострочення кредитора, що виключає сплату ним процентів, не грунтуються на законі.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи

- 8 -

випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Згідно ч.4 ст.613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

За змістом наведеної норми прострочення кредитора має місце у випадку пропозиції боржника прийняти виконання зобов`язання і відмови кредитора прийняти таке виконання, або невчинення кредитором дій, внаслідок яких боржник не міг виконати свій обов`язок.

Відповідач не надав доказів, що він пропонував позивачу виконання зобов`язання, зокрема пропонував повернути кредитні кошти або їх частину, а той відмовився прийняти таке виконання, або що він був позбавлений можливості повернути кредитні кошти, внслідок певних дій кредитора.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення цієї заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (правовий висновок Верховного Суду України, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2765цс15).

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник ОСОБА_1 припинив сплату заборгованості за тілом кредиту в гривні 1 на суму 227867,81 грн. у квітні 2019 року, а за процентами у червні 2019 року, тобто не проводив оплату ні старому кредитору, ні новому кредитору, унаслідок чого виник борг, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення боргу на користь нового кредитора АТ «Альфа-Банк», оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про наявність боргу за кредитом, оскільки позивачем не надано документів первинного бухгалтерського обліку, які б відповідали вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а надані банком виписки по його рахунках не є такими документами і помилково прийняті судом до уваги, необгрунтовані, оскільки в даному випадку скаржник помилково ототожнює питання ведення суб`єктами господарювання бухгалтерського обліку з дотриманням вимог закону із питаннями доказування у цивільному процесі, які врегульовані ЦПК України.

Згідно ст.76 ЦПК країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до

- 9 -

предмета доказування(ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розрахунок боргу у сукупності з відповідними виписками про рух коштів по рахунках відповідача, наданими банком, є належними, допустимими і достатніми доказами наявності боргу та його розміру. Розрахунок боргу є зрозумілим та доступним, в тому числі містить усю необхідну інформацію щодо періоду та розміру виникнення боргу, дати поведених відповідачем оплат та їх розміру.

У випадку, якщо відповідач вважає, що наданий банком розрахунок невірний, зокрема, що він невірно відображає отримані ним кошти, або сплачені позичальником кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач був зобов`язаний його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачем не зроблено.

При цьому посилання відповідача на те, що розрахунок боргу здійснено банком із грудня 2014 року, а не раніше, не спростовують висновків суду про наявніть підстав для стягнення боргу, оскільки судом встановлено, що 01 грудня 2014 року між АКБ «Укрсоцбанк» і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договорупро надання відновлювальної кредитної лінії № 014-1344-КП, згідно п.1.2 якого змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту у розмірі 21045 євро з нарахованими процентами 47,35 євров гривню. Отже у договорі визначено як розмір коштів, які підлягають поверненню, так і графік погашення боргу, який починається із січня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача боргу за кредитом, оскільки з моменту укладання кредитного договору він систематично вносив кошти на погашення кредиту, а з третього року кредитування у більшому розмірі ніж це встановлено графіком, однак у 2011 році він втратив роботу, а тому за його проханням касиром у призначенні платежу відображався залишок боргу, який станом на 04 березня 2011 року становив 12652 євро, що підтверджується заявою на переказ готівки № kr57763*** від 04 березня 2011 року, водночас за період із січня 2011 року по червень 2012 року ним здійснено цілий ряд платежів, що стверджується квитанціями, і фактично 22 червня 2012 року погашено залишок боргу за кредитом у розімрі 12652 євро, однак у відділенні Укрсоцбанку йому відмовилися видавати довідку про дострокове погашення кредиту, посилаючись на необхідність сплати комісій, а тому він продовжив погашення кредиту і протягом липня-грудня 2012 року вносив платежі, не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність наявності боргу за кредитом та його розміру.

По-перше, твердження відповідача про те, що з моменту укладання кредитного договору він систематично вносив кошти на погашення кредиту, а з третього року кредитування у більшому розмірі ніж це встановлено графіком, є бездоказовими, оскільки відповідач не надав суду про це жодного доказу.

По-друге, посилання відповідача на зазначення касиром у його заяві на переказ готівки № kr57763*** від 04 березня 2011 року залишку боргу у розмірі 12652 євро є безпідставними, оскільки касир банку, який приймає (видає) готівку в касі відділення банку, не володіє інформацією про стан розрахунків конкретного позичальника за конкретним кредитом і ніяким чином не може визначити залишок боргу конкретного клієнта за кредитом, що потребує доступу до кредитної справи та проведення розрахунків відповідним працівником банку, зокрема аналізу сплачених коштів, дат сплати, їх відповідності умовам договору наявність пені, комісій та інших, передбачених договормо платежів, тобто вихідних даних, які б вказували на те, яким саме чином розрахований борг, чого в

- 10 -

даній справі не встановлено.

По-третє, 01 грудня 2014 року між АКБ «Укрсоцбанк» і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-1344-КП, яким змінено валюту зобов`язання і визначено розмір зобов`язань відповідача та умови його повернення.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що це і є залишок боргу є необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що згідно кредитного договору № 014-1344-КПяк у старій, так і у новій редакції, строк повернення коштів визначено 17 серпня 2021 року.

Окрім того, згідно ст.ст.598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Посилаючись на належне виконання зобов`язання ще у грудні 2012 року відповідач не надав належних та допустимих доказів про приняття такого виконання банком і як наслідок припинення його зобов`язань за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ніколи не укладав та не підписував договір № 1 від 01 грудня 2014 року про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, оскільки договір № 014-1344-КП має іншу назву, окрім того борг за кредитом погашений у грудні 2012 року і з того часу жодних вимог від банку він не отримував, а тому допускає, що умисел на підробку договору виник у невстановленої особи через його платоспроможність, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що він не укладав цього договору.

Як договір про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року, так і кредитний договір в новій редакції підписаний відповідачем і представником банку Печенкіною Н.В. на кожній сторінці.

Окрім того, на останній сторінці договору про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року міститься письмова заява дружини відповідача - ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено працівником банку Голиком Є.А , де ОСОБА_3 надала свою письмову згоду на укладання вищевказаного договору і вказала, що з умовами цього договору ознайомлена, заперечень та непорозумінь його положень не має.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує приписи ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Вказаний договір про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року не є нікчемним, оскільки на рівні норм ЦК України або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність такого правочину, як і не визнаний судом недійсним і його презумпція правомірності

- 11 -

відповідачем не спростована, а відтак правочин вважаюється таким, що породжує цивільні права й обов`язки відповідача, а отже підстави не брати його до уваги у суду відсутні.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд також враховує, що протягом більш як дворічного розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідач у числених процесуальних документах, в тому числі відзивах на позов, не вказував про те, що він не підписував цього договору, хоча був обізнаний про нього. Зокрема, 30 вересня 2021 року суд оголосив в судовому засіданні перерву, в тому числі для надання можливості відповідачу подати відзив. У поданому 19 жовтня 2021 року відзиві на позовну заяву відповідач серед іншого посилався на недоведеність факту видачі йому кредитних коштів та їх використання за договором про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року, який як вказує відповідач підписаний ним і ПАТ «Укрсоцбанк».

Це ж стосується посилань у скарзі на те, що між ПАТ «Укрсоцбанк» і відповідачем у 2006 році було укладено договір кредиту № 014-1344-КП, а не договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-1344-КП, про який йдеться у договорі про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року, які є безпідставними.

Назва договору не має правового значення, оскільки у договорі про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року чітко вказано номер та дату договору. до якого вносяться зміни, а саме № 014-1344-КП від 18 серпня 2006 року, який було укладено з відповідачем. Текст договору про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року у п.1.7 містить посилання на викладення договору кредиту у новій редакції

Відповідачем до апеляційної скарги додано клопотання про призначення судової почеркознавчої екпертизи щодо належності ОСОБА_1 підпису у договорі про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року, яке колегія суддів відхиляє як необгрунтоване з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву на позов.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).

Встановлено, що докази у вигляді висновку експерта щодо належності (неналежності) підпису ОСОБА_1 у договорі про внесення змін № 1 від 01 грудня 2014 року до суду першої інстанції відповідачем не подавалися ні разом із відзивом, ні в ході розгляду справи. Як і не заявлялося клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення експертизи.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої екпертизи не містить будь-яких мотивів поважності незаявлення такого клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням тривалості розгляду справи, який тривав близько двох років, колегія суддів вважає, що відповідач мав очевидну та повну можливість заявити клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції, чого не зробив. Будь-яких доказів про наявність об`єктивних чи непереборних причин, які б перешкодили йому вчинити відповідні процесуальні дії не надав.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про відсутність передбачних ч.3 ст. ст.367 ЦПК України підстав для прийняття нових доказів.

Аналогічні висновки сформовані у ряді постанов Верховного Суду, зокрема від

- 12 -

01 липня 2021 року у справі № 46/603, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, де Верховний Суд вказує, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від учасника, тягар доведення яких покладений на учасника справи. А прийняття судом апеляційної інстанції доказів без урахування наведених вище критеріїв матиме наслідком порушення приписів ст.367 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів в тому числі враховує, що відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність та рівність сторін у наданні ними суду своїх доказів.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що відхиливши клопотання відповідача про участь в засіданні в режимі відеоконференції, суд порушив процесуальний закон і права відповідача надати свої заперечення та аргументи проти позову на стадії розгляду, обмеживши його доступ до правосуддя, коелгія суддів відхиляє як необгрунтовні.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2022 року відбулося чергове судове засідання по розгляду даної справи за наслідками якого суд оголосив перерву і надав можливість представнику позивача ознайомитися з матеріалами справи.

Присутній в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 був повідомлений про наступне засідання 21 вересня 2022 року о 14-30 год., що стверджується його підписом, однак в судове засідання 21 вересня 2022 року не з`явився, причин неявки не повідомив.

В матерілах справи відсутня його заява про участь в судовому засіданні 21 вересня 2022 року в режимі відеоконференції, що у свою чергу спростовує доводи відповдіча про порушення його прав.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що відповідачем по справі подано три відзиви на позов (т.1 а.с.45-49, т.3 а.с.73-84, 146-163), де відповідач змістовно і грунтовано виклав свою позицію, обгрунтувавши в чому на його думку полягає незаконність вимог банку і чому саме вимоги не підлягають до задоволення.

Окрім того, відповідач протягом розгляду справи, який тривав близько 2-х років неодноразов брав участь у судових засіданнях, зокрема 14 вересня 2020 року, 11 листопада 2020 року, 01 липня 2021 року, 30 вересня 2021 року, 30 червня 2022 року, де надавав пояснення і висловлював свої доводи та запереченя проти вимог банку.

Усі доводи, наведені відповідачем як у відзивах, так і усно суду в судових засіданнях, оцінені судом у рішенні, з якою апеляційний суд погоджується.

За таких обставин відповідач був почутий судом і його доречним аргументам дана оцінка при ухваленні рішення, що спростовує його доводи про порушеня прав на доступ до правосуддя.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, зогляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої

- 13 -

суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

У зв`язку із частковим скасуванням судового рішення відповідно до положень ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на банк витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року в частині стягнення інфляційних втратскасувати і ухвалити нове, яким в позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат за кредитом - 823,88 грн. та процентами - 263,05 грн. відмовити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року в частині судового збору змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користьАкціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська 100, ) судовий збір у розмірі 2000 гривень.

В решті рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Стягнути із Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська 100, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу апеляційної скраги у розмірі 38 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: