ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 630/1118/21 Номер провадження 22-ц/814/145/23Головуючий у 1-й інстанції Малихін О.О. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Абрамова П.С., Одринської Т.В.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 квітня 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Малихіна О.О., повний текст судового рішення складено - 18 квітня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з прибудовами, -

В С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з прибудовами.

Позов мотивовано тим, що її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 були його дружина ОСОБА_2 і дві доньки: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Але з усіх спадкоємців лише вона, ОСОБА_1 , прийняла спадщину, бо вступила у фактичне управління і володіння житловим будинком, проводила в ньому ремонт, сплачувала за нього комунальні платежі, а також взяла речі, які належали батькові. До нотаріальної контори ОСОБА_1 не зверталась. Інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину не прийняли, бо не проживали із спадкодавцем і не вступили у фактичне управління будинком. Проте оформити свої спадкові права вона не має змоги, бо за свого життя її батько не зареєстрував у встановленому порядку право власності на житловий будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 12 квітня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що доводи ОСОБА_1 про прийняття нею одноособово усього майна після смерті ОСОБА_4 є необґрунтованими з огляду на відсутність належних і допустимих доказів на їх підтвердження. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржила ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Визнати за нею право власності на будинок з прибудованими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 прийняла спадщину фактичним користуванням, а саме проводила ремонт будинку, сплачувала необхідні комунальні платежі. До нотаріальної контори з заявою про прийнятття спадщини не зверталася через те що вважала, що прийняла спадщину фактично вступивши в право керування і володіння спадковим майном, а також була неповнолітньою на момент смерті батька. Також зазначає, що прийняття спадщини після смерті батька підтверджується фактом її проживання разом з батьком на момент його смерті. Проте оформити свої спадкові права не взмозі у зв`язку з тим, що померлий батько ОСОБА_4 право власності не зареєстрував в бюро технічної інвентаризації, що підтверджується довідкою КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області. Зазначивши вказане стверджує, що суд першої інстанції повинен був застосувати ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) так як дана норма закону регулює зазначені правовідносини між сторонами.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В поданій до суду заяві ОСОБА_1 просила справу розглядати без її участі. Доводи апеляційної скарги підтримувала. Інші учасники до суду також не з`явилися.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що Люботинською міською радою було видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 27 серпня 1979 року.

З будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що перші записи про реєстрацію місця проживання у вказаному будинку датовані 10 травня 1978 року. Особами, які зареєстрували своє місце проживання в будинку, були ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19-24)

За повідомленням КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області від 27 жовтня 2021 року в архівних матеріалах технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, розташованих на території Люботинської міської ради Харківської області, інформація станом на 31 грудня 2012 року щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відсутня. (а.с.5).

З відомостей, відображених у технічному паспорті, виготовленому ФОП ОСОБА_7 станом на 02 грудня 2021 року, спірним є житловий будинок літ. «А-1» з верандою літ. «а1» і тамбуром літ. «а2», збудований в період з 1975 по 1977 рік, та надвірні будівлі та споруди: погреб літ. «а», літня кухня літ «Б», ганок з козирком літ. «б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Е», гараж літ. «Д», ганок літ. «д», літній душ літ. «Г», зливна яма літ. «Ж», огорожа 1-4, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.6-9).

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 в позовній заяві стверджувала, що вона та відповідач ОСОБА_3 являються доньками померлого ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_2 - відповідно дружиною померлого спадкодавця. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження родинних і шлюбних відносин учасників справи із померлим спадкодавцем позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви не додано. ОСОБА_1 стверджувала, що спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 прийняла лише вона, оскільки хоча і не зверталася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але вступила в управління спадковим майном, а інші спадкоємці, якими за її твердженням являються відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , спадщину не приймали, бо не проживали із спадкоємцем і не вступили в управління спадщиною. Проте зазначені доводи позивача не підтверджені належними і допустимими доказами.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Колегія суддів вважає такий висновок суду вірним з огляду на наступне.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина у виді усього майна, яке належало ОСОБА_4 , відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після його смерті.

Згідно з ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Станом на 1979 рік державні нотаріальні контори вчиняли нотаріальні дії на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року (втратила чинність 07 липня 1994 року).

Згідно з п. 124 цієї Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Колегія суддів звертає увагу не те, що з будинкової книги вбачається, що на день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та на протязі наступних шести місяців в житловому будинку були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказані спадкоємці були членами сім`ї спадкоємця ОСОБА_4 та вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. З викладеного вбачається, що доводи ОСОБА_1 про прийняття нею одноособово усього майна після смерті ОСОБА_4 є необґрунтованими з огляду на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження зазначеного.

Станом на 1979 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді П.С. Абрамов

Т.В. Одринська