Житомирський апеляційний суд
Категорія 69 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/10993/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_3 ,

на додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 лютого 2022 року, які ухвалені під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через представника адвоката Перегуду А.П. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила визнати недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права інформацію, яку 19 серпня 2021 року поширив відносно неї ОСОБА_2 у приміщенні Богунського відділу ДВС м.Житомира; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 2017 року по даний час працює керівником Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та 19 серпня 2021 року вона знаходилася у коридорі біля свого робочого місця, коли до неї підійшов ОСОБА_2 та почав раптово її ображати. Зокрема, відповідач висловлював, що вона є «содержанкой», оскільки живе за його рахунок та кошти. У подальшому відповідач поширив (озвучив) серед присутніх відносно неї недостовірну інформацію, зокрема таку, що порочить честь, гідність, ділову репутацію, назвавши її: «дебільним та дурним депутатом» (хоча на даний час позивач не є депутатом); «хабарником і що позивачу Комунальне підприємство «Електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Житомирської ради заплатило кошти, щоб вона не виконувала свої посадові обов`язки»; у грубій принизливій формі кричав на позивача і називав «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок» та іншими негативними словами. Наголошує на тому, що вищевказані висловлювання ОСОБА_2 містять про неї негативну інформацію, яка виражена у брутальній, принизливій, непристойній формі та є втручанням в особисте і сімейне життя, а також є інформацією, що ганьбить її гідність, честь та ділову репутацію. Порушення відповідачем прав позивача завдало останній душевних страждань, оскільки вона постійно знаходилася у пригніченому стані, втратила спокій, погіршилося її самопочуття та психологічний стан.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року позов задоволений частково. Визнано такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, що була поширена 19 серпня 2021 року ОСОБА_2 у приміщенні Богунського відділу ДВС м. Житомира (за адресою м. Житомир, м-н Корольова 3/14), а саме про те, що ОСОБА_1 : є «дебільним та дурним депутатом»; є «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок». Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000 грн; 696,13 грн. судового збору та, з урахуванням ухвал від 16 лютого 2022 року та від 22 лютого 2022 року про виправлення описок, 3 833,32 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 січня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Заяву обґрунтовував тим, що в порядку, передбаченому частиною восьмою ст.141 ЦПК України, заявою від 17 жовтня 2021 року було повідомлено, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення будуть надані докази про розмір судових витрат на правову допомогу. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 січня 2022 року позов ОСОБА_1 до нього про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Ним у зв`язку з розглядом спору в суді понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Розмір витрат вважає співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, перелік яких наведений в акті прийому-передачі від 18 січня 2022 року №1 зі звітом щодо наданих юридичних послуг.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 3 083,34 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Не погодившись із рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року фактично в задоволеній частині, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги аргументує неправильним застосуванням способу захисту честі, гідності та ділової репутації. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена інформація є суб`єктивною думкою відповідача, яка не може вважатися недостовірною у розумінні закону, але при цьому стягнув на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000 грн, оскільки поширена відповідачем інформація принизила честь, гідність та ділову репутацію позивача. При розгляді спору суд не врахував тієї обставини, що спеціальний суб`єкт спірних правовідносин не має права вимагати грошової компенсації, спричиненої моральної шкоди. Враховуючи, що державний виконавець є представником влади, діє від імені держави, перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність із примусового виконання рішень і керівники органів державної виконавчої служби є державними службовцями, поширена інформація стосується діяльності ОСОБА_1 як суб`єкта владних повноважень (керівника органу державної виконавчої служби), а тому за положеннями ст.31 Закону України «Про інформацію» остання не має права вимагати відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач просила спростувати інформацію, яка стосується не лише її професійної діяльності на посаді керівника державної виконавчої служби, а й кандидата на посаду депутата Житомирської міської ради. У зв`язку з цим, межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, а тому він скористався правом та гостро відреагував на те, як позиціонує себе позивач і яким чином це впливає на її професійну діяльність. Якщо публічна особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені відповідачем, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, вона вправі скористатися правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у той же спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту, оскільки законодавством не передбачено такий спосіб захисту порушених прав як визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, належний спосіб захисту це спростування цієї інформації. Щодо відшкодування моральної шкоди, то такий спосіб захисту неправомірно застосовано судом, оскільки останній не передбачено для суб`єкта владних повноважень з огляду на приписи спеціального Закону. Позивач прямо пов`язує настання моральної шкоди з поширенням саме недостовірної інформації. Судом вказаного факту не підтверджено, а тому підстави для задоволення моральної шкоди відсутні. Також повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Спірна ситуація дійсно мала місце, але вона мала виключно характер діалогу двох осіб, які виражали суб`єктивні судження про поведінку один одного з певним негативним емоційним забарвленням та в межах допустимого. З показів свідків вбачається, що в приватну розмову двох осіб ніхто не втручався, оскільки ситуація не вийшла за межі розумного, поліцію ніхто не викликав, а тому в даному випадку він не здійснював поширення недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 . Окрім того, він є особою з інвалідністю 2 групи та Законом України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, але всупереч вимогам Закону суд стягнув з нього на користь позивача судовий збір.

Не погодившись із додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 лютого 2022 року, позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Перегуду А.П. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. за подання апеляційної скарги на додаткове рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтує на тому, що матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги від 25 квітня 2021 року, що є порушенням положень ст.ст.137,141 ЦПК України. Також із акта прийому-передачі послуг від 18 січня 2022 року неможливо достеменно встановити, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою. Крім того, в порушення вимог частини третьої ст.137 ЦПК України не був наведений детальний опис наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу на основне рішення представник позивача ОСОБА_1 адвокат Перегуда А.П. просить апеляційну скаргу відповідача на основне рішення залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. за подання відзиву на апеляційну скаргу та за участь представника позивача в судових засіданнях в апеляційному суді. Зазначає, що чотири свідки підтвердили ту обставину, що ОСОБА_2 19 серпня 2021 року озвучив в категоричній формі недостовірну, образливу та негативну інформацію відносно позивача. При визначенні розміру моральної шкоди суд правильно врахував характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. За змістом Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень, як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди, але це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

Відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення від відповідача не надходило. Відповідно до змісту частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду додаткового рішення.

У своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 указав місце проживання: АДРЕСА_1 , а також - адресу для електронної пошти. За адресою, яку зазначив ОСОБА_2 , апеляційний суд направив відповідачу судову повістку із викликом на 08 лютого 2023 рок, яка повернута поштою з відміткою про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.230-231). Судові повістки на 08 лютого 2023 року також надіслані на адрес електронної пошти відповідача, яка зазначена у його апеляційній скарзі на додаткове рішення (а.с.248-249). У матеріалах справи відсутня заява від ОСОБА_2 про зміну місця проживання або адреси електронної пошти. За положеннями частини першої ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання судова повістка надсилається учаснику справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цієї адресою більше не проживає. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду адресу електронної пошти, він повинен поінформувати суд про її зміну. Положення частини першої ст.131 ЦПК України застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну адреси електронної пошти, яку учасник судового процесу повідомив суду. Отже, апеляційний суд вжив усіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час, місце та дату судового засідання на 08 лютого 2023 року, який вважається повідомленим про судове засідання.

У судове засідання, призначене на 08 лютого 2023 року, відповідач ОСОБА_2 не з`явився. Натомість спрямував чергове клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення війни, посилаючись на те, що його адвокат призваний на військову службу. Аналогічного змісту клопотання відповідач ОСОБА_2 спрямовував до суду апеляційної інстанції на інші судові засідання, що призначалися на 06 липня 2022 року, на 12 жовтня 2022 року, 07 грудня 2022 року (а.с.220-221,235,243).

Для того, щоб не обмежити відповідача у праві на професійну правничу допомогу, апеляційний суд тричі задовольняв клопотання відповідача та відкладав розгляд справи на інший день. Із липня 2022 року до лютого 2023 року у відповідача було достатньо часу для того, щоб вирішення питання професійної правничої допомоги та скористатися послугами іншого адвоката, якщо його представник з об`єктивних обставин не може прийняти участь у судовому засіданні.

На відміну від відповідача, представник позивача, демонструючи добросовісну поведінку, з`являється в усі судові засідання та наразі на розгляді справи наполягає.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу та сприяти своєчасному розгляду справи. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та не допускати зловживання процесуальними правами.

Із огляду на вищевикладене, відповідно до положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка відповідача ОСОБА_2 , який вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає проведенню судового засідання, тим більше, що участь у суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а справа підлягає розгляду в розумні строки.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Перегуда А.П. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги відповідача на основне рішення, а апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення підтримав та просить її задовольнити; основне рішення просить залишити без змін, а додаткове рішення - скасувати та постановити нове, яким відповідачу в стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість основного та додаткового рішень відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга відповідача на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 лютого 2022 року належить задовольнити.

Позивач погодилася із основним рішенням суду першої інстанції, у тому числі у відмовленій частині, та його не оскаржила в апеляційному порядку. Апеляційний суд переглядає основне рішення суду першої інстанції у задоволеній частині за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до частини третьої ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації слід забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань із одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Відповідно до частини другої ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, недоторканість ділової репутації.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) при тлумаченні положень ст.10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини (далі Конвенція).

За таких обставин, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2021 року в коридорі Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) відбулася розмова між ОСОБА_1 , яка обіймає посаду керівника відділу ДВС, та ОСОБА_2 , під час якої останній публічно, тобто у присутності інших осіб, висловив словосполучення наступного змісту (поширив): що позивач є «дебільним та дурним депутатом», «хабарником і що позивачу Комунальне підприємство «Електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Житомирської ради заплатило кошти, щоб вона не виконувала свої посадові обов`язки», «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок».

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що висловлювання відповідача, які почули крім неї інші особи, є недостовірними та носять образливий характер, чим принижена її честь, гідність та ділова репутація.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що поширена відповідачем інформація «дебільний та дурний депутат», «дурна жінка, яка живе за чужий рахунок» є оціночними судженнями та суб`єктивною думкою ОСОБА_2 , а не констатацією фактів, оскільки такі висловлювання відповідача неможливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності та здійснити відповідну перевірку істинності фактів. Вислови відповідача являють собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає його ставлення до змісту висловленої думки, пов`язаної із таким психологічним станом, як упевненість, а оцінити правдивість суджень будь-яким шляхом неможливо, бо вони не містять фактичних даних та не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

У рішенні від 21 лютого 2012 року в справі «Тушалп проти Туреччини» ЄСПЛ вказав, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання навіть «вульгарних фраз» саме собою не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження».

Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні ст.277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь.

Враховуючи, що вимогу, яка стосується оціночних суджень неможливо виконати, бо по суті вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»), то визнання у резолютивній частині рішення суду оціночних суджень: «дебільним та дурним депутатом», «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок» такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, є зайвим.

Разом із тим, як вже зазначалося вище, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином чи у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Водночас, при розгляді спору, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норму частини другої ст.31 Закону України «Про інформацію», за якою суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

У розумінні ст.1 Закону України «Про інформацію» суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

За судовою практикою державний виконавець, здійснюючи виконавчі дії та виконуючи делеговані державою повноваження, виступає як суб`єкт владних повноважень.

Інцидент трапився у приміщенні державної виконавчої служби, у якій позивач працює керівником Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), а тому остання належить до суб`єктів владних повноважень, які охоплюються частиною другою ст.31 Закону України «Про інформацію», та мають право у справах про захист честі, гідності та ділової репутації лише на спростування недостовірної інформації про себе та при цьому не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а тому суду першої інстанції безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Позивач як суб`єкт владних повноважень не позбавлена права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді стосовно вимог щодо спростування недостовірної інформації, але як вже наголошувалося вище, поширена відповідачем щодо неї інформація («дебільним та дурним депутатом», «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок»), враховуючи її загальний контекст, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів із використанням принизливої та образливої лексики, а оціночні судження спростуванню в суді не підлягають, бо чинним законодавством передбачені інші способи захисту (зокрема, право на відповідь). Позивач апеляційну скаргу на основне рішення не подавала, а тому вона із ним погодилася не лише у задоволеній частині, а й у відмовленій частині.

Також слід зауважити, що позивач на час виникнення спірних правовідносин є публічною особою, а саме керівником відділу державної виконавчої служби. Так, у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті хто відіграє певну роль у суспільному житті.

Апеляційний суд наголошує також на тому, що публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо її особи при виконанні нею посадових обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики стосовно неї, що узгоджується зі ст.10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Оскільки позивач, як посадова особа, яка здійснює публічну владу на місцевому та регіональному рівнях, вирішила апелювати до довіри громадськості та погодилася «виставити» себе на публічне обговорення, то вона підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнавати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконувала або виконує свої функції. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою, ніж пересічної особи. Позивач неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення її слів та вчинків і повинна це усвідомлювати.

Окрім того, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» (рішення від 31 липня 2007 року) ЄСПЛ зазначив: «що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої ст.10 Конвенції, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року в справі № 428/3780/20-ц, від 24 червня 2021 року в справі № 552/1030/20.

Із огляду на вищевикладене, відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року в задоволеній частині, тобто в частині визнання такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, що була поширена 19 серпня 2021 року відповідачем у приміщенні Богунського відділу державної виконавчої служби м.Житомира, а саме про те, що позивач: є «дебільним та дурним депутатом», є «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок»; відшкодування моральної шкоди; вирішення питання судових витрат та постановляє у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовляє.

Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.59 Конституції України передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій ст.141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У матеріалах справи міститься заява представника відповідача від 17 жовтня 2021 року те, що в порядку, передбаченому частиною восьмою ст.141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть подані докази, що свідчать про розмір судових витрат на правову допомогу (а.с.39).

18 січня 2022 року по суду надійшла заява відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу на підставі наданих доказів в сумі 5 000 грн. До заяви додані: акт прийому-передачі послуг від 18 січня 2022 року №1, банківська квитанція та докази про відправлення заяви про ухвалення додаткового рішення протилежній стороні (а.с.105).

Проте, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги від 25 квітня 2021 року, що є порушенням положень ст.ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України, оскільки такий договір мав бути поданий не пізніше п`яти днів після ухвалення основного рішення в справі.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.83 ЦПК України оглянув поданий 11 лютого 2022 року договір про надання правової допомоги від 25 квітня 2021 року та в супереч приписів частини першої ст.78 ЦПК України послався на нього при ухваленні додаткового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду, зокрема, повинен бути наданий договір про надання правової допомоги.

Відсутність договору про надання правової допомоги не дає суду та іншій стороні спору пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару, а визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат.

Відсутність у матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 25 квітня 2021 року є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки відсутня можливість пересвідчитися у дійсній домовленості сторін договору, а тому додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 лютого 2022 року скасовується та постановляється нове судове рішення, яким відповідачу відмовляється у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з позивача.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 січня 2022 року в задоволеній частині, тобто в частині визнання такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, що була поширена 19 серпня 2021 року ОСОБА_2 у приміщенні Богунського відділу державної виконавчої служби м.Житомира (за адресою м.Житомир, м-н Корольова 3/14), а саме про те, що ОСОБА_1 : є «дебільним та дурним депутатом», є «дурною жінкою, яка живе за чужий рахунок»; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1 000 грн; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 696,13 грн судового збору та 3 833,32 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , задовольнити.

Додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 лютого 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 13 лютого 2023 року.