Справа № 643/1674/23
Провадження № 2/643/671/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 суддя Московського районного суду м. Харкова Скотар А.Ю., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення малолітньої дитини, -

встановив:

02.03.2023 до Московського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини в обґрунтування якої позивач зазначив, що від шлюбу з відповідачкою має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На теперішній час відповідачка разом з їх донькою перебуває у Німеччині.

Беручи до уваги, що відповідачка самостійно прийняла рішення про зміну постійного місця проживання дитини, чим порушила його право опіки над дитиною та інші батьківськи права, передбачені національним законодавством, посилаючись на норми міжнародного права, в тому числі Гаазьку конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980, Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 ОСОБА_2 просить визнати незаконним вивезення ОСОБА_2 їх малолітньої дитини за межі України та відновити становище, зобов`язавши відповідачку повернути малолітню доньку до України до місця її постійного проживання.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи суддя вважає, що вона підлягає залишенню без руху, оскільки позивачем не дотримані вимоги, передбачені ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Всупереч зазначеним вимогам позивач:

- зазначаючи, що ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою знаходиться у Німеччині, на підтвердження даної обставини не зазначає жодного доказу;

- просить повернути доньку до України до місця її постійного проживання за адресою АДРЕСА_1 , проте не зазначає жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що вказана адреса є (була) місцем постійного проживання дитини.

Частина 5 ст. 177 ЦПК України передбачає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано виключно документи, що підтверджують родинний зв`язок з дитиною, про повернення якої ставиться вимога. На підтвердження інших обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, докази не зазначені і не надані.

Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позовна заява подана 02.03.2023, прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023 становить 2684,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже 1073,60 грн.

В матеріалах справи наявна 1 квитанція про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позовна заява має 2 вимоги немайнового характеру, а сплата судового збору здійснена лише за 1 вимогу, отже позивачем недоплачено судовий збір за 1 позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 1073,60 грн.

Судовий збір належить оплатити за наступними реквізитами: отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар/ Саттіввсь/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача UA0020657, призначення платежу: «судовий збір за розгляд позовної заяви у Московському районному суді м. Харкова».

Крім того, під час прийняття рішення про відкриття провадження у даного роду справах важливим є вирішення питання чи відноситься спір до юрисдикції національного суду України, розв`язання якого надає Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 та Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996, на що звернув увагу Верховний Суд.

Так, у справі № 613/1185/19, провадження № 61-2286св21 Верховний Суд наголосив, що «серед питань, які має суд вирішити на стадії відкриття провадження у справі, є визначення, чи є повноважним національний суд для розгляду та вирішення спору, а у разі помилкового відкриття провадження у справі з порушенням правил про юрисдикцію спору - закрити таке судове провадження у зв`язку з тим, що він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України. Варто враховувати, що спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України.

… Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»)».

Як правильно визначив у своєму позові ОСОБА_1 , місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

З цього приводу Верховний Суд у зазначеному вище рішенні вказує, що: «Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

За наведених обставин у цій категорії справ суди, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, зобов`язані визначати юрисдикцію розгляду судом України спору про повернення дитини відповідно до правил Гаазької конвенції 1980 року та Гаазької конвенції 1996 року.

Позивач у такій категорії справ, звертаючись до суду з позовом, має довести, що Україна як держава була постійним та звичайним місцем проживання дітей до їхнього незаконного переміщення чи утримання в іншій договірній державі. Постійне проживання (звичайне місця проживання) позивач має довести доказами, що підтверджують навчання дитини, отримання медичної допомоги та реалізацію стосовно неї інших соціальних послуг на території цієї держави.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, обрання якого передувало незаконному переміщенню до іншої держави чи незаконному утриманню в іншій державі, відповідно, суд повинен визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з доведеності позивачем саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні до її незаконного переміщення (утримування).

Переконливі докази таких фактів суд має отримати на стадії відкриття провадження у справі. Під час розгляду справи у суді першої інстанції має бути встановлено, що таке місце проживання існувало та зберіглося (відповідно до критеріїв, сформульованих у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року) задля обґрунтування того, що юрисдикція суду України є/зберігається для вирішення спору по суті вимог, адже зі зміною звичайного місця проживання дитини припиняється юрисдикція суду України на вирішення спору про повернення дитини до звичайного місця її проживання.

… Лише у разі встановлення, що діти до незаконного переміщення та утримання в іншій державі мали звичайне місце проживання в Україні відповідно до правил статті 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір, який виник між сторонами, підлягає розгляду судами України, крім випадків, встановлених у статті 7 цієї Конвенції».

На підтвердження фактів, які б свідчили про вірне обрання ОСОБА_1 . Московського районного суду м. Харкова як національного суду України, юрисдикція якого поширюється на вирішення даного спору, позивачем не приведено та не надано жодного доказу, що є підставою для прийняття рішення про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Таким чином суддя вважає необхідним залишити даний позов без руху через невідповідність вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України та звертає увагу позивача на необхідність зазначення (надання) у позові доказів, які відповідно до Гаазьких конвенцій та висновків Верховного Суду безсумнівно вказуватимуть на підсудність даної справи національному суду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України , суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На виконання ухвали судді позивачу пропонується подати документи на підтвердження сплати судового збору в повному обсязі, позовну заяву в новій редакції з урахуванням обставин, зазначених в ухвалі судді та доданням доказів відповідно кількості сторін у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 175, 177, 185 ЦПК України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення малолітньої дитини, - залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків упродовж 10 днів з часу отримання копії цієї ухвали.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.Ю. Скотар