31.01.2023 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,
секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Арапова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -
Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Чішман Л.М. від 09.09.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2022 року головуючим визначено суддю Кузнєцова Д.В.
Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 24.06.2022 року прийнято цивільну справу до свого провадження та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні 03.10.2022 року занесеною до протоколу судового засідання ухвалою постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Арапов О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, із урахуванням останніх уточнень, просили їх задовольнити. Представник додав, що ОСОБА_1 ще просить стягнути витрати на правничу допомогу орієнтовно в сумі 15 тис. грн. Докази, які обґрунтовують їх понесення, будуть надані до закінчення судових дебатів.
В судове засідання 31.01.2023 року позивач та її представник не з`явилися, від представника позивача - адвоката Арапова О.О. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання під час розгляду справи під головуванням судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направляв.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що позивач хотіла придбати будинок і він їй позичив у 2005 році 4 тис. дол. США. Сторони перебували тоді в процесі розлучення. Інших свідків передачі грошових коштів не було. На підтвердження передачі коштів позивачем складено розписку. За словами свідка, відповідач несерйозна людина та про позику свідок його не повідомляв. Кошти позивачем ще не повернуті. Окремо свідок додав, що це були кошти сім`ї, які він з дружиною відкладав. Свідку відомо, що у позивача було дві квартири, а у відповідача станом на 2005 рік нічого не було.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про спірні правовідносини сторін, суд вважає за можливе за згодою представника позивача провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15.04.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1927, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) належний продавцю на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Згідно з п. 2.1 договору продаж зазначеного жилого будинку провадиться за 33 943,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору.
На підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 19.04.2005 року було зареєстровано право приватної власності будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12).
15.04.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1928, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 0,1148 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд без зміни її цільового призначення (а.с. 13).
Продаж цей вчинено за суму 19 814,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору (п. 2 договору).
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.11.2015 року розірвано шлюб, зареєстрований 18 липня 2002 року Гальчинською сільською радою Бердичівського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за актовим записом № 4 (а.с. 6).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01.07.2021 року у справі №295/6079/19 визнано будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , та земельну ділянку кадастровий № :03:012:0038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1148 га), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 82,8 кв.м, житловою площею 54,3 кв.м), та земельну ділянку кадастровий № :03:012:0038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1148 га) по 1/2 частині за кожним (а.с. 98-99).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28.03.2022 року зупинено провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 липня 2021 року у цивільній справі №295/6079/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №295/10521/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 100).

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів, що спірне майно було придбано нею за особисті кошти, надала суду копію договору купівлі-продажу квартири від 25.09.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №4569. Зі змісту пунктів 1, 2 договору вбачається, що продаж квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого відділом приватизації Виконкому Житомирської міської ради народних депутатів 16.12.1996 року за №21952, сторони оцінили в сумі 8 052,25 грн., які продавець одержав до підписання договору (а.с. 18).

За чотири дні до придбання спірного нерухомого майна, а саме 11.04.2005 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального Сєтаком В.Я. 15.09.2000 року. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 28 004,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири (а.с. 16).

12.04.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 склали акт про те, що покупець сплатив продавцю повну вартість нерухомості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в розмірі 94 950,00 грн. згідно договору купівлі-продажу №1783 від 11.04.2005 року (а.с. 134).

21.03.2005 року ОСОБА_1 отримала у позику від ОСОБА_3 4 000 доларів США на придбання земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією розписки (а.с. 135).

З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт особистої приватної власності ОСОБА_1 на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий №:03:012:0038 за цією ж адресою, оскільки позивачем надані належні та допустимі докази, що дане майно хоча й було придбане за час перебування у шлюбі з відповідачем, але за її особисті кошти, відтак реєстрація права власності позивача на вказане майно в період шлюбу на підставі майнових прав, набутих за її особисті кошти, не є підставою для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а тому позов підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Встановлено, що 10.06.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Араповим О.О., діючим на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №000959 від 20.06.2018 року, був укладений договір №б/н про надання правової допомоги.

За змістом пункту 4.3 договору сторони дійшли згоди, що попередня оплата за виконання у подальшому зазначених в договорі послуг складає 15 000 грн., яку замовник сплачує на момент укладання даного договору. Зазначена сума включає вивчення документації, аналіз законодавства, збирання додаткових матеріалів, у т.ч. шляхом подання адвокатських запитів тощо, складання відповідних заяв, позовних заяв, скарг, відзивів та інших процесуальних документів.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На виконання положень зазначеної статті представником позивача був наданий розрахунок судових витрат у справі №295/10521/21, який містив детальний опис робіт, виконаних адвокатом Араповим О.О., кількість часу (годин), витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та суму. Загальний розмір витрат, згідно з розрахунком склав, 16 000 грн. (а.с. 150).

16.12.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Араповим О.О. складено й підписано Акт №-16/12 від 16.12.2022 здачі-прийняття послуг, відповідно до якого адвокат як виконавець засвідчив, що надав, а позивач (замовник) прийняла надані послуги відповідно до договору від 10.06.2022 у справі №295/10521/21 (а.с. 151).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

На підтвердження оплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн. до матеріалів справи долучено квитанцію №16/12-2 від 16.12.2022 року (а.с. 152).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

Враховуючи надання адвокатом правової допомоги за договором, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, інші наведені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України обставини, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 15 400 грн. є обґрунтованими та реальними. Суд не вбачає підстав для стягнення 600 грн. витрат, пов`язаних із участю в судовому засіданні 31.01.2023 року, оскільки в дане засідання представник позивача не з`явився та подав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України та відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, із ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню 15 400 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 8 440 грн. судового збору, від сплати якого відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 09.09.2021 року позивач звільнена при зверненні до суду (а.с. 36).

Керуючись ст.ст. 57, 60, 63 ЦК України, ст.ст. 2-5, 10-13, 81, 133, 137, 141, 264, 265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1148 га, кадастровий номер :03:012:0038, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 400 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 8 440 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Д.В. Кузнєцов