ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/6855/20
Номер провадження 22-ц/818/576/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 березня 2023 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) - Мальованого Ю.М.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Волобуєва О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року в складі судді Подус Г.С., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

у с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивований тим, що з 01 жовтня 1993 року по 15 травня 2020 року він працював у Харківському регіональному структурному підрозділі ДП «Украерорух» (далі - Харківський РСП ДП «Украерорух»). Згідно із наказом Харківського РСП ДП «Украерорух» від 13 травня 2020 року № 110/о його було звільнено з посади заступника директора Харківського РСП ДП «Украерорух» відповідно до статті 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію з 15 травня 2020 року. Просив виплатити матеріальну допомогу на підставі підпункту 6.25.2 колективного договору ДП «Украерорух». Проте відповідач листом від 13 травня 2020 року № 92/22.1-11/20 відмовив у виплаті матеріальної допомоги у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю коштів. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного виконання обов`язку по сплаті матеріальної допомоги, позивач заявив додаткову вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на вказані обставини (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог), ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь 1 151 500,00 грн. матеріальної допомоги, середній заробіток за час затримки розрахунку з 15 травня 2020 року до дня ухвалення рішення суду, 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року, уточненим ухвалою того ж суду від 06 серпня 2022 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі 1 151 500,00 грн, витрати, пов`язані із наданою правничою допомогою у розмірі 10 000,00 грн. та 840 грн. 80 коп. судового збору на користь держави. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до підпункту 6.25.2 колективного договору в редакції, яка була чинною на час його звільнення (15 травня 2020 року), оскільки відповідач на час звільнення позивача з роботи не міг застосовувати локальний нормативний акт (колективний договір), який ще не був прийнятий. Відсутність прибутку ДП «Украерорух» не може впливати на гарантовану та належну працівникові суму коштів матеріальної допомоги у разі звільнення у зв`язку із виходом на пенсію. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку виплати матеріальної допомоги відмовлено, оскільки така виплата передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виплати такої матеріальної допомоги. Доведеними є витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки з 16 березня 2020 року виникли обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та в період існування яких роботодавець об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, які передбачені умовами колективного договору щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку саме з підстав відсутності вини ДП «Украерорух» у такій затримці розрахунку.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що ДП «Украерорух» не довело обставин, які унеможливили своєчасну виплату позивачу належних йому сум при звільненні, визначених колективним договором, зокрема, що порушення строків виплати цих сум сталося внаслідок настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум. ДП «Украерорух» не виконало вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими. Також Верховний Суд зазначив, що в касаційній скарзі позивач вказав, що матеріальна допомога була йому виплачена відповідачем лише після спливу 21 місяця, внаслідок набрання законної сили судовим рішенням, проте точні відомості про дату такої виплати в матеріалах цивільної справи відсутні, з огляду на що суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити своє рішення по суті спору.

У лютому справа надійшла до Харківського апеляційного суду.

Мотивуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Зазначає, що під заробітною платою, що належить працівникові (або за визначенням, використаним у частини 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітної плати), необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору у трудових правовідносинах з роботодавцем. Вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно звільнено роботодавця від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 759/10613/20 від 30 червня 2021 року за ідентичними правовідносинами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку саме з ДП «Украерорух». Зазначає, що до даних правовідносин застосовуються загальні умови розрахунку при звільненні, визначені законом. Вказує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статті 117 КЗпП України відповідальність. Суд першої інстанції мотивував відсутність вини роботодавця у виплаті матеріальної допомоги позивачу при звільненні лише відсутністю у колективному договорі строку проведення такої виплати, хоча повинен був враховувати умови проведення розрахунку при звільненні, визначені законом. Наголошує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у вимозі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги та ухвалити нове рішення у відповідній частині, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 травня 2020 року до дня ухвалення рішення суду, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1261 грн. 20 коп.

27 жовтня 2021 року ДП «Украерорух» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано відсутністю вини ДП «Украерорух» в затримці розрахунку. Вказував, що нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, виплата зазначеної допомоги не є обов`язковою, здійснюється лише за наявності коштів. Загальновідомим є те, що карантин є форс-мажорною обставиною, тому відповідач не підлягає притягненню до відповідальності у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили, що не залежали від його волі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення середнього заробітку за затримку виплати матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що така виплата передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, отже відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виплати такої матеріальної допомоги.

З вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 01 жовтня 1993 року наказом від 15 жовтня 1993 року № 21/л ОСОБА_1 прийнято на посаду керівника польотів Харківського філіалу ДП «Украерорух» (т. 1 а. с. 8).

Згідно із наказом від 08 вересня 2014 року № 513/о ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки заступника директора з УПФ із збереженням функціональних обов`язків начальника АДЦ-НП (т. 1 а. с. 9).

13 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення з посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з 15 травня 2020 року та виплатою матеріальної допомоги на підставі підпункту 6.25.2 колективного договору ДП «Украерорух» (т. 1 а. с. 12).

15 травня 2020 року ОСОБА_1 згідно наказу від 13 травня 2020 року № 110/о звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно статті 38 КЗпП України (т. 1 а. с. 13).

Відповідно до підпункту 6.25.2 колективного договору, який укладено між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів (т. 1 а. с. 17-31).

Зі змісту висновку ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» вбачається, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеним в дію Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно 95 % з негативними піками аж до 98 %. Авіаційна, і зокрема аеронавігаційна галузь України та світу, переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Зважаючи на це, ТПП України підтвердила, що, починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором (т. 1 а. с. 159).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, які зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин [постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)].

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 виклала висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку.

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема на відсутність його вини в затримці розрахунку. Вказував, що нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, виплата зазначеної допомоги не є обов`язковою, здійснюється лише за наявності коштів. Загальновідомим є те, що карантин є форс-мажорною обставиною, тому відповідач не підлягає притягненню до відповідальності у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили, що не залежали від його волі.

Разом з тим ДП «Украерорух» фактично погодилося з висновком суду першої інстанції про стягнення з нього в судовому порядку матеріальної допомоги в розмірі 1 151 500,00 грн, виплата якої передбачена колективним договором, як складової заробітної плати. Судове рішення в цій частині вимог відповідачем не оскаржено, тим самим визнано порушення прав позивача щодо невиплати при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства.

Щодо доводів відповідача на відсутність його вини в затримці розрахунку та наявності обставин непереборної сили, спричинених карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, то тягар доведення відсутності його вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

У справі, яка переглядається, відповідач не довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми, визначені Колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті зазначених сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Подібний висновок Верховний Суд зробив у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 641/4526/20 (провадження № 61-11913св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 635/3473/20 (провадження № 61-12426св21) та від 07 грудня 2022 року у справі № 359/3841/20 (провадження № 61-696св21).

Встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні, а саме не виплатив матеріальну допомогу, виплата якої передбачена колективним договором, суд робить висновок про те, що ДП «Украерорух» не виконало вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ДП «Украерорух» № 22.1-12/287/20 від 02 вересня 2020 року, у січні 2020 року заробітна плата ОСОБА_1 склала суму в розмірі: нарахована - 99 101 грн. 66 коп., до сплати - 78 756 грн.12 коп. ; у лютому 2020 року заробітна плата позивача склала суму в розмірі: нарахована - 94 643 грн. 64 коп., до сплати - 75 241 грн. 69 коп.(т. 1 а. с. 216-217).

Відповідачем до матеріалів справи залучено розрахункові листи заробітної плати позивача за січень - лютий 2020 року, з яких вбачається, що у січні він відпрацював 18, а в лютому - 15 днів (т. 1, а.с. 218).

Отже, середньоденний заробіток позивача за січень, лютий 2020 року складає 4666 грн. 60 коп.( 78756,12 +75241,69 ): 33

24 лютого 2023 року представником ОСОБА_1 адвокатом Білоконь О.Ю. до матеріалів справи додано платіжні доручення, згідно яких 17 лютого 2022 року декількома платежами матеріальна допомога позивачу була виплачена у повному обсязі (т. 3, а.с. 16 - 21).

За таких обставин тривалість виплати матеріальної допомоги позивачу з 15 травня 2020 року по 17 лютого 2022 року становить 443 робочі дні, а сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні що підлягає стягненню складає 2 020 637 грн. 80 коп. (4666, 60 х 433)

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

З урахуванням конкретних обставин справи та критеріїв, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити суму відшкодування з 2 020 637 грн. 80 коп. до 1 151 500,00 грн., оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною зі невиплаченою при звільненні матеріальної допомоги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 стаття 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Білоконь О.Ю. надавала ОСОБА_1 професійну правничу допомогу на підставі договору № 0007 від 24 жовтня 2019 року, що підтверджується витягом із договору (т. 2 а. с. 73).

Згідно з рахунком № 04/08 до договору № 0007 від 24 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 отримав правничу допомогу яка складалась з консультації, складання апеляційної скарги по справі, підготовка до розгляду справи у судовому засіданні, представництво в суді апеляційної інстанції, на суму 15000,00 грн, що підтверджується квитанціями про сплату (т. 2 а. с. 74-82).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк (частини перша, друга статті 27 Закону № 5076-VI).

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення (фіксований розмір, погодинна оплата), зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Виходячи з конкретних обставин даної справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат з її складністю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної та касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1261 грн 21 коп. та 1681 грн 60коп. відповідно, що документально підтверджено платіжними доручення (квитанціями) від 02 серпня 2021 року № 33694137 та від 18 серпня 2022 року № 9785-8866-2141-2618 (т. 2, а. с.66, 176).

Оскільки позов підлягає задоволенню, з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 2942 грн 81коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, Ідентифікаційний код 19477064) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 151 500 (один мільйон сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот) грн.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, Ідентифікаційний код 19477064) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, Ідентифікаційний код 19477064) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) грн. 81 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина