Провадження № 22-ц/824/3569/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільнх справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Кролевецької міської ради Сумської області про позбавлення батьківських прав;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа:- Виконавчий комітет Кролевецької міської ради Сумської області про участь батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище якого за згодою відповідача у 2013 році було змінено на ОСОБА_3 , про що видане відповідне свідоцтво.Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 02 липня 2013 року шлюб між ними розірвано. Вони проживають окремо, син проживає з нею. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19 липня 2013 року із відповідача на її користь стЯгнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. На даний час зазначене рішення суду в примусовому порядку виконується Голосіївським районним відділом ДВС у м.Києві.

Вказує, що із квітня 2011 року сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні стосунки. Після припинення подружніх стосунків у 2011 році та розірвання шлюбу в 2013 році син сторін залишився проживати разом із нею у м.Кролевець. З часу проживання сина разом з нею в м.Кролевець відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання спільного сина. Зокрема відповідач тривалий час не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням в школі, підготовкою до самостійного життя. Окрім того, відповідач не забезпечує своєчасну сплату аліментів на утримання сина, має значну заборгованість зі сплати аліментів, фактично син перебуває на її утриманні. Наведене в сукупності свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання сина. Розпорядженням голови Кролевецької районної державної адміністрації від

- 2 -

17 серпня 2020 року № 206-ОД, було визначено місце проживання сина ОСОБА_5 разом з нею Всновком виконавчого комітету Кролевецької міської ради № 67 від 18 березня 2021 рокуло визнано доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. З огляду на викладене, а також у зв`язку із ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, наявністю заборгованості зі сплати аліментів, що негативно впливає на розвиток дитини, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У червні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заявупро участь батька у вихованні дитини, в якій просив встановити наступний порядок його спілкування із сином ОСОБА_6 : один раз на місяць в останні вихідні місяця із 10-00 год. суботи до 18-00 год. у неділю, без присутності ОСОБА_2 , в тому числі - з можливістю виїзду дитини за межі міста проживання дитини, здійснювати прогулянки, відвідувати заклади культури, враховуючи при цьому стан здоров`я дитини; по одному календарному тижню під час зимових канікул і по два календарних тижні під час літніх канікул, без присутності ОСОБА_2 , в тому числі - з можливістю виїзду за межі міста проживання дитини, планування спільного з дитиною відпочинку, враховуючи при цьому стан його здоров`я, продовження часу відпочинку за бажанням дитини.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після розлучення сторін їх спільний син ОСОБА_3 залишився проживати разом із матір`ю. З того часу його спілкування із дитиною відбувалось виключно в присутності матері, під її особистим наглядом та контролем. З огляду на неприязні стосунки між ним та ОСОБА_2 , які склались фактично ще під час шлюбу, вінне мав бажання бачитись із відповідачкою, а тому і з дитиною не міг зустрічатись частіше ніж приблизно один раз на півроку. Телефоном позивач також не міг спілкуватись із сином увесь час його дорослішання, оскільки, мативсіляко створювала перешкоди для цього. Вказує, що фактично його спілкування з дитиною всі ці роки відбувалось в умовах тиску і обмежень з боку матері, він не знаходився постійно із дитиною, не міг безпосередньо виконувати свої батьківські обов`язки по піклуванню за сином та надання йому матеріальної допомоги. Ускладнювала всі ці обставини і відстань між місцем проживання позивача (м.Київ) та місцем проживання дитини (м.Кролевець). На день звернення із даною зустрічною позовною заявою боргу зі сплати аліментів він не має і звертався до матері із письмовою пропозицією про врегулювання даного спору в позасудовому порядку, яка була залишена нею без реагування. Мати ігнорує його право на спілкування із сином, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами та встановлення порядку спілкування батькам із сином.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09 лютого 2022 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а його зустрічний позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована неврахуванням судом ряду обставин справи, зокрема того, що після розлучення син залишився проживати з матір`ю і перебуває під впливом матері, яка не спростувала його тверджень про обмеження у спілкуванні з сином. Суд залишив поза увагою, що висновок органу опіки про доцільність позбавлення його прав є упередженим і прийнятий без його участі. У справі відсутні будь-які докази неналежного виконання ним батьківських обов`язків, як і не враховано інтереси його

- 3 -

як батька та не надано йому можливості налагодження відносин із сином. Судом не врахована практика Верховного Суду у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 243/10188/19 та у справі № 331/5427/17, як і не врахована практика з цього приводу ЄСПЛ у справах «Хант проти України», Мамчур проти України.

Позивачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката Школи Є.М. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов та відмовив у зустрічному, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Інші учасники правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Борисенко О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати оскаржуване рішення Голосіївського районного суду м.Києваяк незаконне.

Позивачка ОСОБА_2 , яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, та її представник адвокат Школа Є.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представниця органу опіки та піклування- виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в суді апеляційної інстанції вважала рішення суду правильним, оскільки батько дитини не проявляв до неї інтересу і не виконував своїх батьківських обов`язків, в тому числі не платив аліментів, а тому його вірно позбавили батьківських прав.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що із 16 листопада 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 02 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сторони із квітня 2011 року припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні стосунки, позивачка з дитиною проживає у своїх батьків у м.Кролевець, а відповідач у м. Києві.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19 липня 2013 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового

- 4 -

мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до повноліття дитини, починаючи із 21 червня 2013 року.

Відповідно до наявних у справі ряду розрахунків заборгованості зі сплати аліментів за вересень 2020 року та за квітень, липень і серпень 2021 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка поступово зменшується.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19 жовтня 2021 року у справі № 579/1045/21 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 за період із 01 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року в сумі 78891,40 грн.

Розпорядженням Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області від 17 серпня 2020 року № 206-ОД визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявні ряд довідок та листів із навчальних закладів, які вказують на те, що за період навчання неповнолітнього ОСОБА_3 його навчальним процесом цікавилась мати ОСОБА_2 , а батько за період навчання шкільним та позашкільним життям сина не цікавився, батьківські збори не відвідував.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, затвердженого рішенням № 67 від 18 березня 2021 року орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_9 відносно сина ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 за останні п`ять років не відвідував свого сина, та не займався його вихованням.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Кролевецької міської ради, затвердженого рішенням від 07 грудня 2021 року № 313, орган опіки та піклування вважає неможливим визначити способи участі, місце і час спілкування ОСОБА_1 із дитиною ОСОБА_3 з огляду на відносини, які між ними склались, ставлення батька до дитини, особисту прихильність дитини до матері, думку дитини щодо небажання спілкуватись із батьком, тривалу відсутність батька у житті дитини.

В ході розгляду справи судом було опитано сина сторін ОСОБА_5 , який в судовому засіданні вказав на тривале не спілкування із батьком, відсутність зацікавленості батька в його житті, не бажання спілкуватись із батьком та зустрічатись із ним.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю правових підстав, передбачених нормами ст.164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_1 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у житті дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя за відсутності будь-яких перешкод у цьому.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15Закону України «Про охорону дитинства»).

- 5 -

Частиною 3 ст.157 СК України закріплено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав відповідно до яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п.15 вищевказаної постанови Пленуму Верхового Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Тлумачення ст.164 СК України дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів

- 6 -

ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Відповідно до частин 1 та 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц,.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вирішуючи спір, суд не врахував всіх обставин справи, які є істотними при вирішенні питання про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Зокрема, прийшовши до висновку, що відповідач не приймає участі у житті дитини, суд не звернув уваги на рівень особистих взаємин між сторонами як батьками хлопчика та їх вплив на можливість відповідача приймати участь у вихованні сина.

Також, суд не врахував істотну віддаленість місця проживання батька та дитини і неможливість частих зустрічей.

Як і не звернув уваги що батько не самоусунувся від виховання сина, а цікавиться сином і періодично відвідував його, в тому числі приїздив на 10-річчя сина з подарунком, а коли подарунок сину не сподобався, то придбав обраний сином.

Отже, висновки суду, що відповідач самоусунувся від виховання сина, не знайшли свого підтвердження та не є переконливими.

Окрім того, позбавляючи відповідача батьківських прав, суд не врахував, що відповідач створив іншу сім`ю, якій він також має приділяти увагу і час.

Вирішуючи спір, суд в тому числі взагалі не врахував особу відповідача, який на обліку лікаря нарколога та психіатра не стоїть, раніше не судимий, працює, негативні характеристики за місцем його проживання чи роботи відсутні.

Наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина виникла з підстав відсутності роботи і такі пояснення батька не спростовані.

При цьому апеляційний суд зверта увагу, що наявність такої заборгованості не є єдиною чи безумовною підставою для позбавлення батьківських прав.

Окрім того, задовольняючи позов, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на батьків.

Відповідно до роз`яснень п.15 вищевказаної постанови Пленуму Верхового Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав

- 7 -

заперечує, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Суд наведених обставин не взяв до уваги, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позбавлення відповідача батьківських прав не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з підстав його недоведеності. Зокрема, позивачка не надала суду доказів на підтвердження винної поведінки відповідача щодо його ухилення від виконання батьківських обов`язків у відношенні неповнолітнього ОСОБА_3 та його свідомого нехтування цими обов`язками.

Окрім того, відмовляючи у позові суд керуються наступним.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

З огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність протиріч між колишнім подружжям, щодо участі у вихованні

- 8 -

спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав активно заперечує, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у позові колегія суддів оцінює критично і не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 . Даний висновок на думку колегії суддів є недостатньо мотивований, бо фактично обгрунтований прихильністю хлопчика до матері, що є цілком природнім, бо дитина проживає із мамою і її життя та побут на протязі тривалого часу з народження залежить саме від мами, а не від батька, який проживає окремо.

Факт прихильності дитини до одного з батьків не є підставою для позбавлення батьківських прав, передбаченою ст.164 СК України. При цьому колегія суддів враховує відсутність будь-яких доказів у справі щодо агресивної чи зухвалої поведінки відповідача у відношенні свого сина, яка б давала підстави ОСОБА_3 негативно відноситися до батька.

Щодо зустрічного позову, колегія суддів зазначає таке.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанціхї виходив із неможливості його задоволення у зв`язку із позбавленням відповідача батьківських парв, що є помилковим із викладених вище підстав.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у зустрічному позові не призвела до неправильного вирішення спору і на правовий результат вирішення справи не вплинула з огляду на таке.

Позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволенння з огляду на його необгрунтованість, оскільки, посилаючись на те, що матір дитини усіляко чинить перешкоди у його спілкуванні із сином, ОСОБА_1 всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що він був позбавлений можливості після розлучення спілкуватися із сином, що у цьому мати хлопчика йому перешкоджає, що він звертався до компетентних органів чи суду із відповідною заявою про встановлення способів участі у вихованні сина, та переконливих доказів наявності перешкод з боку матері у спілкуванні батька із сином матеріали справи не містять.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року в частині відмови у задоволеннізустрічного позову ОСОБА_1 підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

- 9 -

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року в частині задоволення первісного позовуОСОБА_2 скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Кролевецької міської ради Сумської області про позбавлення батьківських прав.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року в частині відмови у задоволеннізустрічного позову ОСОБА_1 змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї поставнови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: