Номер провадження: 22-ц/813/600/23
Справа № 520/8352/19
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Прокуратура Одеської області, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Прокуратура Одеської області, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням (т.1, а.с.1-4).

30 липня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження від 13.12.2016 року Серія НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи: 26303264; місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 134), Прокуратура Одеської області (ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552; місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3), Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування (ідентифікаційний код юридичної особи: 26303241; місцезнаходження: вул. Академіка Корольова, буд. 9), ОСОБА_4 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права користування житловим приміщенням- відмовлено (т.1,а.с.209-213).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати (т.1, а.с.213-221).

Одеським апеляційним судом отримано заяву Одеської обласної прокуратури в якій заявник вказує, що у зв`язку з тим, що спір фактично виник між подружжям, просить суд розглядати справу без представника прокуратури (т.1, а.с.244).

19 грудня 2020 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 . У поданому відзиві відповідач вказує, що усвідомлюючи можливість реєстрації спільної дочки у спірній квартирі, сторони, як батьки малолітньої дитини, за попередньою згодою визначили її місце реєстації за адресою АДРЕСА_3 , де, як вказує відповідач, позивачка має у праві приватної власності 2/3 трьохкімнатної квартири площею 65,1 кв.м. Також, відповідач наголошує на тому, що питання реєстрації дитини на той час не виникало. Відповідач повідомляє, що дитина ОСОБА_2 у надане службове житлове приміщення не вселялась та зареєстрована в ньому не була, залишившись проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 у трикімнатній квартирі, де зареєстрована з 24.11.2017 року, тобто вже після одержання ордеру. ОСОБА_3 наголошує, що він фактично не заперечує проти мешкання дочки ОСОБА_2 з ним за адресою службового житлового приміщення, але проти спільного проживання з позивачкою, яка, як вказує відповідач, є колишнім членом родини. З огляду на вказане, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вимоги є безпідставними та недоведеними (т.2, а.с.15-18).

Одеським апеляційним судом отримано відповідь на відзив від позивачки, в якій вона вказує, що на користь ОСОБА_3 та його малолітньої доньки ОСОБА_2 було прийнято рішення житлово-побутової комісії прокуратури Одеської області від 30.08.2017 року про розподілення квартир між працівниками прокуратури Одеської області, які потребують поліпшення житлових умов, а не у зв`язку з проведенням Антитерористичної операції на Сході України. З огляду на вказане, апелянт просить суд задовольнити в повному обсязі апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т.2, а.с. 23-28).

05 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяви від представника Київської районної адміністрації про розгляд справи без його участі, від представника органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації про розгляд справи без участі представника.

19 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання від представника апелянта, в якій вона просить суд цивільну справу розглянути за відсутності апелянта та її представника, вимоги апеляційної скарги задовольнити повністю.

Судове засідання призначено на 19 січня 2023 року об 13 год 30 хв.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду цивільної справи № 520/8352/19 ОСОБА_1 не є членом родини та дружиною відповідача, а місце проживання їх дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , визначено за домовленістю між батьками, у відповідності ч. 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України, ще 24.11.2017 року, тобто в період дії ордеру на вселення відповідача у службове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 .

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає правильними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення житлово-побутової комісії прокуратури Одеської області від 30.08.2017 року, між працівниками прокуратури Одеської області, які потребують поліпшення житлових умов, було розподілено квартири.

Відповідно до п. 1 питання 3 Витягу з протоколу засідання житлово-побутової комісії прокуратури Одеської області від 30.08.2017 року вирішено: надати службову квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_3 , 1988 р.н., серія та № паспорту НОМЕР_4 , виданий Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 15.09.2004 року, з родиною в складі 2 осіб: його та доньки ОСОБА_2 , 2016 р.н.

Датою видачі ордеру ОСОБА_3 є 07.11.2017 р.

Датою реєстрації ОСОБА_3 у службовому приміщені за адресою: АДРЕСА_4 , є 01.12.2017 року, що підтверджено відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.06.2019 р. № 2186/01-02-10.

З матеріалів справи вбачається, що спільна дитина - ОСОБА_2 у службове приміщення не вселялася та зареєстрованою у ньому не була, залишившись проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , де зареєстрована з 24.11.2017 року, тобто вже після одержання ОСОБА_3 ордеру, але до спливу строку його дії 07.12.2017 р.

В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 наголошує на тому, що спільна донька була зареєстрована разом з батьком у гуртожитку, за адресою АДРЕСА_6 . Також апелянт вказує, що відповідач оманливим шляхом запевнив її про необхідність скасувати реєстрацію місця проживання у зв`язку з переведенням по роботі. На той момент, як повідомлено апелянтом, їй нічого не було відомо про видачу відповідачу ордеру на службове житлове приміщення. Апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково визначено про те, що на час розгляду справи ОСОБА_5 не була членом сім`ї та дружиною відповідача.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи, вважає безпідставним та необгрунтованими вказані доводи апеляційної скарги з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 199 ЖК України перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 затверджено перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. Відповідно до п. 40 цієї Постанови вказано працівників прокуратури за переліком, визначеним Генеральним прокурором України.

Як зазначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 121 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Як вже було зазначено, на підставі розпорядження № 476 від 06.11.2017 року Приморською районною адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської ради 07.11.2017 року відповідачу був виданий ордер № 2481 серія ПР на дану службову квартиру на двох осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

За положеннями п. 21 постанови Ради міністрів Української РСР від 03 лютого 1988 р. № 37, ордер є єдиною підставою для вселення в надане

службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що з вимогами визнати право користування службовим житловим приміщенням ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 звернулася до суду 17.04.2019 року, про що свідчить штамп на позовній заяві.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що відповідач не визнає право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 , як своєї дочки ОСОБА_2 так і її ОСОБА_1 .

Доводи апелянта про те, що доказами перешкоджання у користуванні житловим приміщенням є відмова відповідача у надані дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 не підтверджуються жодними матеріалами справи .При цьому, як під час розгляду справи в суді першої інстанції та у поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує на тому, що не заперечує проти проживання дочки у службовій квартирі, проте заперечує проти проживання там позивачки через те, що вони в даний момент вже не проживають як сім`я та не ведуть спільного господарства, шлюб між ними розірвано. Відповідачем наголошено, що в разі якщо сторони по справі, як батьки, будуть вважати, що спільній дитині необхідно проживати разом з батьком у службовій квартирі за адресою АДРЕСА_4 то ОСОБА_3 не заперечує проти такого проживання.

Слід наголосити, що з позовом до суду позивачка звернулась саме в інтересах дитини, проте як позовна заява так і апеляційна скарга містять доводи щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням саме ОСОБА_1 .

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що реєстрація малолітньої за адресою проживання її матері проведена за взаємною згодою обох батьків, а саме довідкою про реєстрацію місця проживання дитини від 24.11.2017 року підтверджено, що ОСОБА_2 , дійсно зареєстрована за адресою матері: АДРЕСА_3 . Дана реєстрація була проведена за попередньою згодою та за заявами обох батьків.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до п. 2 розділу І Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Відповідно до п. 2 розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377, службові жилі приміщення призначаються для заселення працівниками органів прокуратури (далі - працівники) за переліком посад, визначених Генеральним прокурором України, які у зв`язку з характером їх службової діяльності повинні проживати за місцем проходження служби (роботи).

Отже відповідач ОСОБА_3 має право на користування службовим житловим приміщенням, а не володіння ним. Працівник, якому було надано службове жиле приміщення, звільнений з органів прокуратури, а також у випадках, передбачених чинним законодавством та умовами договору найму, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення проводиться у судовому порядку . Працівник, якому було надано службове жиле приміщення, переведений на роботу до органу прокуратури, розташованого в іншій місцевості, звільняє раніше надане службове жиле приміщення з усіма особами, які з ним проживають, та має право на отримання службового жилого приміщення за місцезнаходженням органу прокуратури, до якого його переведено, відповідно до п. 1 розділу IV Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377.

Згідно з п.11 розділу ІІ Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377, службове жиле приміщення надається працівникам на час виконання ними службових обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

За умовами наведених положень презюмується, що при переведенні ОСОБА_3 у іншу місцевість або у випадку звільнення його з органів прокуратури, надане йому у користування службове приміщення може бути передано у користування іншому співробітнику.

Як вказано у п. 10 розділу ІІ Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, а також на дружину (чоловіка) і дітей (до досягнення ними повноліття), які проживають окремо від заявника у цьому або іншому населеному пункті, зазначених у документах, передбачених пунктом 6 цього розділу.

Відповідно до п. 14 розділу ІІ Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та як оскаржуване рішення прийняте з урахуванням обставин справи та наданих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги, також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та загалом зводяться до переоцінки доказів та надання пояснень обставин справи та викладення відомостей, що були вказані ОСОБА_1 при поданні позовної заяви.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цього, ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 , як законному представнику малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на строк, не довше ніж до ухвалення судового рішення по справі.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачка повинна була сплатити судовий збір в розмірі 1536 грн 80 коп.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору при подані апеляційної скарги на рішення суду складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи вказані вимоги, апелянту необхідно провести оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2305 грн 20 коп (1536,80*150%).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Прокуратура Одеської області, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 03.02.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Гірняк Л.А.