Номер провадження: 22-ц/813/1250/23
Справа № 521/6690/20
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційні скарги ОСОБА_1 , а також Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а також Головного управління Державного казначейства України в Одеській області про відшкодування шкоди,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби (далі Другий Малиновський ВДВС) у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, в якій позивач, з урахуванням уточнених і збільшених в подальшому позовних вимог (т.1, а.с. 1-12, 41-42, 163-170, 223-246) просила суд:

- стягнути з Держави Україна з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2 тис. грн. та моральну шкоду в сумі 5 тис. грн. (збільшено до 8 тис. грн.), заподіяні позивачу встановленою рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2019 р. неправомірною бездіяльністю Другого Малиновського ВДВС, що привело до невиконання своєчасно, тривалий час - 3 роки і 5 місяців, замість 1 місяця якби виконавчі дії проводились в строки встановлені законодавством виконавчого листа № 522/22987/13 по судовому рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року, а також незаконною і неправомірною постановою від 21.12.2018 року про повернення виконавчого листа стягувачу по мотиву ніби-то майно боржника не було виявлено, але держвиконавцем не була витребувана в боржника в порушення п.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) декларація про доходи і майно; не було належно перевірений майновий стан відповідача, в т.ч. в 10-ти денний строк з дня відкриття виконавчого провадження згідно п.8 ст.48 Закону; без проведення всіх виконавчих дій передбачених ст. 18 Закону в строки встановлені ст.13,48 Закону; майно боржника за адресою реєстрації належним станом не перевірялось; оскільки в справі були зазначені рахунки боржника в банку- без негайного накладення Арешту на кошти боржника згідно п. 7 ст. 26 Закону і зовсім не виставлення платіжної вимоги в банк для списання боргу з боржника в т.ч не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту згідно п.3 ст.13 Закону; не накладення Арешту на земельну ділянку в справі тощо, Другим Малиновським ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в особі начальника відділу Войтенко В.В., та державного виконавця Гульчак А.С.;

- стягнути з Держави Україна з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2 тис. грн. та моральну шкоду в сумі 10 тис. грн. (збільшено до 14 тис. грн.), заподіяну позивачу, встановленою Приморським районним судом м. Одеси неправомірною бездіяльністю ВДВС по не виконанню, в т.ч. своєчасно, тривалий час рішення суду, не виконанням умисно передбачених ст.18 Закону всіх виконавчих дій і обов`язків держвиконавця, в т.ч. не винесення своєчасно не пізніше наступного робочого дня постанови про відкриття виконавчого провадження та без витребування у боржника в порушення п.5 ст.26 Закону декларації про доходи і майно боржника, і без належної перевірки майнового стану боржника, в т.ч. місця роботи як підприємця; навмисним не витребуванням інформації про рахунки боржника в 3-х денний строк після звернення стягувача згідно ст.52 Закону; не накладенням арешту на кошти боржника своєчасно та злісним не виставленням платіжної вимоги в банк для списання боргу з боржника не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту в порушення ст.13 Закону і зовсім не виставленням платіжної вимоги в банк для списання боргу боржника після повідомлення банком 02.02.2018 року, що платіжна вимога не відповідає Закону оскільки на ній нема підпису керівника державного органу - в справі немає майже 3 роки належних доказів перевірки майнового стану боржника, доказів звернення держвиконавцем стягнення на майно, заробітну плату та інші доходи боржника; стягнення зовсім не накладалось на земельну ділянку боржника в порушення ст.50 Закону - що привело до безвідповідального тривалого невиконання держвиконавцем своїх обов`язків та до тривалого невиконання виконавчого листа - 3 роки і 5 місяців замість 1 місяця якби відповідач виконував строки вчинення виконавчих дій по судовому рішенню Приморського районного суду м.Одеси від 14 липня 2014 Другим Суворівським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в особі начальника відділу Коваленко В.О. та державного виконавця ВДВС Шевчук О.Ю.

Позивач зазначила, що майнова шкода нараховується та стягується згідно прав позивача передбачених ст.56 Конституції України; ст.ст. 22, 1174, по аналогії зі ст.ст. 509,610,611,625 ЦК України з урахуванням рішень та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) - рішення від 20 грудня 2005 року у справі "Безуглий, Виговський проти України", в якому ЄСПЛ визнав причинний зв`язок між тривалим невиконанням рішення суду, в результаті якого позбавлення права позивача розпоряджатись своїм майном - присудженими судом коштами протягом тривалого часу - 3 роки і 5 місяців позбавлення позивача можливості скористатись коштами, на які вона мала право згідно рішення суду, що є порушення права позивача на мирне володіння своїм майном в результаті не виконання державними виконавцями своїх обов`язків, встановлених Державою, неправомірною бездіяльністю виконавців тощо, з урахуванням порушення строків вчинення виконавчих дій, встановлених ст.ст. 13,26,48 Закону, не перевірки майнового стану боржника в 10-денний строк, не накладення арешту на майно не пізніше наступного дня після його виявлення, невиставлення держвиконавцями платіжної вимоги в банк для примусового списання боргу з боржника не пізніше наступного дня з дня накладення арешту тощо і настанням майнової та моральної шкоди - яке суд обов`язково повинен застосовувати при розгляді справ, з урахуванням Верховенства права; з урахуванням гарантій ст.1174 ЦК України про те, що шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб органу влади при здійсненні ними своїх повноважень стягується незалежно від вини цих осіб; ст. 22 ЦК України, в частині стягнення упущеної вигоди, а також стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду, і 3% річних.

Розрахунок упущеної вигоди тобто доходів, які б позивач реально могла отримати за звичайних обставин, якби посадові особи ВДВС своєчасно за 1 місяць виконали рішення суду і позивач отримала 6216 грн. та поклала ці гроші на депозитний вклад банку на 3 роки під 20% річних то отримала б за 3 роки 60% від 6216 грн. - тобто отримала б упущену вигоду в розмірі 3729 грн.

Реальні збитки від інфляції грошових коштів за 3 роки за період з 30.03.2016 року по 30.03.2019 року складають: за 2016 рік= 12,7%, за 2017 рік=17,3%, за 2018рік=0% , за 3 місяці 2019 року =1%, тобто - 12,7% за 2016 рік від 6216 грн. =750 грн.; 17,3% за 2017 рік від 6216 грн. = 950 грн.; 1% від 6216 грн. за 2019 рік =62 грн.; тобто всього в сумі 1762 грн.

3% річних за 3 роки від 6216 грн. становить 600 грн., а всього майнова шкода дорівнює 6091 грн. (3729 грн. + 1762 грн. + 600 грн.)

Позивач також просила суд при розгляді позову застосувати до правовідносин гарантоване ст. 13 Конвенції право позивача на ефективний засіб правового захисту в Державному органі - суді, як захист права власності власника майна-коштів, які належали до виплати за відповідним судовим рішенням, передбачений, в т.ч. ст. 386 ЦПК України, в т.ч. в частині що "Власник права якого порушені (право пользования и распоряжения) має право на відшкодування йому завданої майнової та моральної шкоди", та застосувати до правовідносин ст.10 ЦПК України, в т.ч. аналогію Закону та аналогію права по аналогії зі ст.509 ЦК України, оскільки в ст. 3.5 Закону України «Про органи та осіб які здійснюють примусове виконання судових рішень» встановлено, що завданням органів Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень суду виконавцем ст. 18 Закону, згідно якої виконавець зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії - тобто державою встановлені зобов`язання виконавців відносно стягувачів; а також застосувати відповідальність держвиконавців за невиконання зобов`язань по аналогії зі ст.ст. 610, 611, ч.2 ст. 625 ЦК України.

Також позивач просила застосувати при розгляді справи Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права з урахуванням того, що кошти присуджені судом за 3,5 роки не здійснення виконання рішення суду з вини держвиконавців, які не своєчасно вчиняли виконавчі дії, що привело до 3,5 роки невиконання рішення суду, яке могло бути виконано за 1 місяць якби виконавчі дії вчинялись та вчинялись в строки, передбачені Законом, у зв`язку з чим грошові кошти знецінились через інфляцію в Україні і цей момент підлягає захисту Державою Україна.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. (із заявлених і прийнятих до розгляду у загальній сумі 22 000 грн. (8 000 грн. + 14 000 грн.)).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено (т.2, а.с.79-91).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.152-167).

В апеляційній скарзі Головне управління Державного казначейства України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.113-121).

У відзиві на апеляційну скаргу Полянської Т.В. Другий Малиновський ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.186-187).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т. 3, а.с. 88-95).

Слід також зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 25.01.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 06.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше півтора року (т.2, а.с. 169-170, 178-179), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Колегією суддів також враховано, що в.о. начальника Другого Малиновського ВДВС у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24.01.2023 року надав суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи у відсутність представника ВДВС, в якій також підтримав свій відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду і просив в її задоволенні відмовити (т.3, а.с.96-97).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Другого Малиновського ВДВС у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Суворовського ВДВС у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, яку в подальшому неодноразово уточнювала, збільшувала і доповнювала, про що вказано вище.

Позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що майнова шкода нараховується та стягується згідно її прав, передбачених ст.56 Конституції України; ст.ст. 22, 1174, по аналогії зі статтями 509,610,611,625 ЦК України, а також з урахуванням рішень та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), в яких останній неодноразово визнавав причинний зв`язок між тривалим невиконанням рішення суду, в результаті якого відбулось позбавлення права позивача розпоряджатись своїм майном - присудженими судом коштами.

Так, позивач зазначила, що протягом тривалого часу-3 роки і 5 місяців вона була позбавлена можливості скористатись коштами, на які вона мала право згідно рішення Приморського районного суду від 14.07.2015 року, що є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном в результаті не виконання державними виконавцями своїх обов`язків, встановлених Державою, по виконанню с удового рішення, неправомірною бездіяльністю виконавців тощо, з урахуванням порушення строків вчинення виконавчих дій, встановлених ст.ст.13,26,48 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), не перевірки майнового стану боржника в 10-денний строк, не накладення арешту на майно не пізніше наступного дня після його виявлення, невиставлення держвиконавцями платіжної вимоги в банк для примусового списання боргу з боржника не пізніше наступного дня з дня накладення арешту тощо.

Позивач зазначила, що викладені обставини призвели до того, що їй було завдано майнову та моральну шкоду яка має бути їй відшкодована винними діями посадових осіб ВДВС, у зв`язку з чим суд обов`язково повинен застосовувати при розгляді справи як Верховенство права; з урахуванням гарантій ст.1174 ЦК України, стосовно того, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб органу влади при здійсненні ними своїх повноважень стягується незалежно від вини цих осіб; ст. 22 ЦК України в частині стягнення упущеної вигоди, а також стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду, і 3% річних.

Розрахунок упущеної вигоди тобто доходів, які б позивач реально могла отримати за звичайних обставин якби посадові особи ВДВС своєчасно за 1 місяць виконали рішення суду і позивач отримала 6216 грн. та поклала ці гроші на депозитний вклад банку на 3 роки під 20% річних то отримала б за 3 роки 60% від 6216 грн. - тобто отримала б упущену вигоду в розмірі всього 3729 грн.

Реальні збитки від інфляції грошових коштів за 3 роки за період з 30.03.2016 року по 30.03.2019 року складають за 2016 рік = 12,7%, за 2017 рік=17,3%, за 2018рік=0% , за 3 місяці 2019 року =1%, тобто - 12,7% за 2016 рік від 6216 гривень =750 гривень; 17,3% за 2017 рік від 6216 гривень = 950 гривень; 1% від 6216 гривень за 2019 рік =62 гривень; -тобто всього = 1762 грн.

3% річних за 3 роки від 6216 грн. = 600 грн.

Всього майнова шкода, сума якої заявлена в первісній позовній заяві, складає 6091 грн. (3729 грн. +1762 грн. +600 грн.).

21.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (т.1, а.с.182).

Слід зазначити, що в ході підготовчого судового засідання, 21.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси замінено первісного відповідача Першого Суворовського ВДВС у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на належного відповідача Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т.1, а.с.179-180).

20.01.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси підготовче провадження було закрито та справу було призначено до судового розгляду по суті (т.2, а.с.3-4).

23.02.2021 року через канцелярію суду від позивача по справі надійшла заява про збільшення позовних вимог (вхід. № 8191), у тому числі, в розмірі стягнення моральної шкоди з 8 000 грн. на 14 000 грн. та з 12 000 грн. на 20 000 грн. (т.2, а.с.12-17).

Проте, 29.03.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (т.2, а.с.26-28).

13.04.2021 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вхід. № 16683), в розмірі стягнення моральної шкоди з 8 000 грн. до 22 000 грн. та з 12 000 грн. до 32 000 грн. (т.2, а.с.57-58).

Проте, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.04.2021 року було також відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (т.2, а.с.61-63).

Крім того, при розгляді позову позивач просила суд застосувати до правовідносин гарантоване ст. 13 Конвенції «По захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) право позивача на ефективний засіб правового захисту в Державному органі - суді, як захист права власності власника майна-коштів, які належали до виплати за відповідним судовим рішенням, передбачений в т.ч. ст. 386 ЦПК України, в т.ч. в частині що "Власник права якого порушені (право пользования и распоряжения) має право на відшкодування йому завданої майнової та моральної шкоди", та застосувати до правовідносин ст.10 ЦПК України, в т.ч. аналогію Закону та аналогію права по аналогії зі ст.509 ЦК України, оскільки ст. 3.5 Закону "Про органи та осіб які здійснюють примусове виконання судових рішень" встановлено, що завданням органів Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень суду виконавцем.., ст. 18 Закону, згідно якої виконавець зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії - тобто державою встановлені зобов`язання виконавців відносно стягувачів; а також застосувати відповідальність держвиконавців за невиконання зобов`язань по аналогії зі статтями 610, 611, 625 ч.2 ЦК України.

Також позивач просила застосувати при розгляді справи міжнародний договір Конвенцію, практику ЄСПЛ як джерело права з урахуванням, що кошти, присуджені судом за 3,5 роки не здійснення виконання рішення суду з вини держвиконавців, які несвоєчасно вчиняли виконавчі дії, призвело що 3,5 роки невиконання рішення суду, яке могло бути виконано за 1 місяць, якби виконавчі дії вчинялись та вчинялись в строки передбачені Законом, знецінились у зв`язку з інфляцією в Україні і цей момент підлягає захисту Державою Україна.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що 11.10.2015 року скаржниця ОСОБА_1 подала в Суворовський ВДВС заяву і оригінал виконавчого листа №522/22987/13 виданий 14.07.2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з СПД ОСОБА_2 боргу на її користь у розмірі 6216,00 грн.

19.11.2015 року старшим державним виконавцем Суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №49414431 про стягнення з СПД ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу (т.1, а.с.23, 49).

В подальшому було винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, для подальшого виконання,

22.07.2016 року головний державний виконавець Малиновського ВДВС Корецька І.С. винесла постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки встановлено що державний виконавець Суворовського ВДВС всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не перевірив майновий стан відповідача за місцем виконання рішення, не перевірив наявність грошових коштів на арештованому рахунку в банківській установі, не перевірив наявність нерухомого майна зареєстрованого у відповідних реєстрах та інше.

15.09.2016 року головний державний виконавець Суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. вдруге винесла постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника боргу на користь ОСОБА_1 , а фактично продовжила виконання постанови від 19.11.2015 року, яка не виконана у зв`язку з бездіяльністю держвиконавця ВДВС більше 10 місяців (т.1, а.с. 91).

14.08.2017 року, головний державний виконавець Суворовського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Шевчук О.Ю. винесла постанову про передачу справи до Другого Суворовського ВДВС, для подальшого виконання, в строк до 14.08.2017 року (т.1, а.с.98).

Крім того, 17.01.2018 року головним державним виконавцем Суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. була винесена постанова про арешт коштів боржника, яка направила її до АБ «Укргазбанк» для виконання (т.1, а.с. 117).

Однак, вказаний банк відмовився виконати постанову державного виконавця, оскільки коштів боржника на його рахунку недостатньо, а що стосується запиту від 17.01.2018 року № 122 щодо залишку коштів, про зупинення видаткових операцій на рахунку боржника, то зазначені обставини містять банківську таємницю. При цьому в листі зазначено, що вимога керівника державного органу (чи його заступника) не відповідала чинному законодавству, а саме не мала підпису керівника державного органу.

У разі надходження до банку вимоги, яка буде відповідати чинному законодавству України, вона буде виконана (т.1, а.с.120).

Постанова про арешт коштів боржника та вимога вдруге державним виконавцем до банку не направлялась, що призвело до тривалого невиконання рішення суду та порушення прав стягувача.

02.05.2018 року головним державним виконавцем Шевчук О.Ю. одноособово, в порушення інструкції про складання актів обстеження жилих та не жилих приміщень і без залучення понятих, фото і відеозйомки, складений акт в-36/1 про те, що за вказаною адресою: АДРЕСА_1 боржника не знайдено (т.1, а.с.119).

Оскільки, згідно довідки ВАДР ГУДМС боржник зареєстрований в АДРЕСА_2 , що територіально належить до Малиновського ВДВС, головний державний виконавець Суворовського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Шевчук О.Ю. 21.06.2018 року винесла постанову про передачу справи до Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, в строк до 21.06.2018 року (т.1, а.с.122).

Копія постанови про передачу виконавчого провадження в Другий Малиновський ВДВС в порушення ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу та боржнику не висилалась, тому скаржник не могла її оскаржити в установленому законом порядку.

18.07.2018 року державний виконавець Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Іскра Р.І. виніс постанову про прийняття виконавчого провадження (т.1, а.с.124).

01.08.2018 року держвиконавцем Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Іскрою Р.І. винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на рахунку АБ «Укргазбанк» та інших рахунках, але належно оформленої та підписаної керівником органу постанова та платіжна вимога до банку не направлена (т.1, а.с.127).

16.10.2018 року державний виконавець Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. одноособово, без наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла, склала акт держвиконавця, що на момент виходу за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_2 , боржника виявлено не було.

21.12.2018 року державний виконавець Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, посилаючись на п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», де вказано, що за зазначеною адресою боржника та належне йому майно виявлено не було, на виклик він не з`явився (т.1, а.с.131).

Зазначену постанову скаржник отримала 16.02.2019 року, після чого 18.02.2019 року вона звернулась до Другого Малиновського ВДВС для ознайомлення з матеріалами справи.

Проте, вказана постанова була скасована постановою того ж державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. від 22.12.2018 року (т.1, а.с. 134).

27.02.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 про визнання бездіяльності неправомірною та постанови про повернення виконавчого документу стягувачу незаконною, заінтересовані особи: Другий Малиновський ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Суворовський ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

09.04.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено скаргу ОСОБА_1 про визнання бездіяльності неправомірною та постанови про повернення виконавчого документу стягувачу незаконною, заінтересовані особи: Другий Малиновський ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Суворовський ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Визнано бездіяльність Другого Малиновського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в особі начальника відділу Войтенка Володимира Вікторовича та державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Гульчак Анни Сергіївни по виконавчому листу № 522/22987/13 неправомірною. Визнано постанову про повернення виконавчого листа № 522/22987/13 стягувачу від 21.12.2018 року державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Гульчак Анни Сергіївни, незаконною та неправомірною. Визнано бездіяльність Другого Суворовського ВДВС міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в особі начальника відділу Коваленка Володимира Олександровича та головного державного виконавця ВДВС Шевчук Олени Юріївни по виконавчому листу № 522/22987/13 неправомірною (т.1, а.с.14-16, 44-46).

18.03.2019 року розпорядженням № 52243359 начальника ВДВС ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 6216 грн. перераховано на користь ОСОБА_1 (т.1, а.с. 138-139).

25.03.2019 року постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/22987/13, виданого 14.07.2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з СПД ОСОБА_2 боргу на її користь у розмірі 6216,00 грн., у зв`язку з повним виконанням (т.1, а.с. 141).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що матеріали справи свідчать про те, що дії посадових осіб і Другого Малиновського ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області, і Другого Суворовського ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області визнавалися неправомірними, постанова про повернення виконавчого листа № 522/22987/13 стягувачу від 21.12.2018 року визнана незаконною і неправомірною.

Вирішуючи даний спір, суд обгрунтовано зазначив, що згідно ст.3, ч.2 ст. 19, ст. 55 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому суд правильно виходив із того, що згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

За змістом ч.1 ст. 1173 та ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів або осіб.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державного Казначейства України чи його територіального органу, не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державне Казначейство України чи його територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про те, що вони не порушували прав позивача ОСОБА_1 , а тому є неналежними відповідачами у даній справі, є слушними, однак не є підставою для скасування правильного і законного по суті позовних вимог судового рішення, яким грошові кошти на користь ОСОБА_1 стягнуті з Держави Україна, а розпорядником цих коштів є Державна казначейська служба України.

Що стосується суті апеляційної скарги ОСОБА_4 , а також Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, то вони є безпідставними, з огляду на практику ЄСПЛ, національних судів України, у тому числі касаційної інстанції, на рішення яких є посилання в оскаржуваному судовому рішенні, а також, виходячи з наступних обставин.

Так, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд обгрунтовано, з посиланням на ст.ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України виходив із того, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, у тому числі всіх втрат від несвоєчасного виконання судового рішення, про які позивач зазначила в своїй позовній заяві.

Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, про що неодноразово вказував Верховний Суд в своїх постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові кошти, які позивач нарахувала в якості збитків за несвоєчасне виконання судового рішення, у тому числі на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, можуть бути стягнуті на її користь з боржника ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому суд правильно зазначив, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_2 то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби.

Такої ж думки дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року при розгляді цивільної справи №761/7165/17.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині відшкодування на її користь майнової шкоди, не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди, колегія суддів зазначає неступне.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вказувалося вище дії виконавчої служби двічі визнавалися неправомірними, постанови незаконними та було зобов`язано вчинити дії на відновлення порушених прав стягувача.

При цьому, суд правильно вказав, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає в себе складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що всі вищевикладені обставини в своїй сукупності є підставою для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , в частині відшкодування моральної шкоди, в розмірі 3 000 грн., враховуючи при цьому, що судовим рішенням від 09 квітня 2019 року, яке набрало законної сили (т.1, а.с.14-16), встановлена неправомірна бездіяльність посадових осіб ВДВС в процесі виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, визнана незаконною і неправомірною постанова державного виконавця Другого Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гульчак А.С. від 21.12.2018 року про повернення виконавчого листа № 522/22987/13.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який врахував тривалість вимушених змін у житті позивача ОСОБА_1 , глибину душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення та з урахуванням вимог розумності і справедливості дійшов висновку про те, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти них, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає, що вони зводяться до того, що ОСОБА_1 не згодна з оскаржуваним рішенням суду, яким їй відмовлено в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди з Державного бюджету України, а також щодо відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 3000 грн., замість заявлених нею сум.

Зазначені доводи є безпідставними і задоволенню не підлягають, з підстав, викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, з яким повністю погоджується колегія суддів, про що вказано вище.

Стосовно заявлених клопотань заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає, що із заявлених 7 клопотань, рішення суду першої інстанції стосуються клопотання №№ 1-4 (т.3, а.с.1-2, 6, 7-9, 14-18), частково клопотання № 5 (т.3, а.с. 13) та клопотання № 7 (т.3, а.с.87).

З приводу вказаних клопотань слід зазначити, що клопотання № 5 стосується направлення ОСОБА_1 копій 2-х ухвал Одеського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження на рішення Малиновського районного суду м. Одеси та на окрему ухвалу того ж суду, а також повідомити її про дату, час та місце розгляду справи.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дане клопотання було виконане Одеським апеляційним судом (т.2, а.с. 136,137, 169,171, 178,180, т.3, а.с. 90, 94).

Більше того, 04.10.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання № 7, в якому, між іншим, ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції перенести судове засідання, призначене на 05.10.2022 року (т.3, а.с.74, 87).

При цьому колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги у всіх документах, а також у клопотаннях особисто вказувала місце свого мешкання: АДРЕСА_3 , куди і направлялась поштова кореспонденція суду, а також свій номер телефону, по якому вона була належним чином і завчасно сповіщена про час і місце судового засідання, в якому ухвалено дане судове рішення, тобто, на 25.01.2023 року, на 12:00:00 год. (т.3, а.с.94).

Стосовно клопотань № 1-4, то їх заявник просила суд першої інстанції долучити до матеріалів справи додаткові докази, розглянути клопотання і справу за її участю, задовольнити її апеляційну скаргу, з урахуванням практики ЄСПЛ, рішень судів України, а також вимог міжнародного та національного законодавства, встановити обставину навмисного, довготривалого, кримінального та зухвалого невиконання державними службовцями ВДВС рішення суду, що набрало законної сили.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне вказати, що всі вищевказані клопотання розглянуті та задоволені, як в частині долучення до матеріалів справи додаткових доказів, так і в частині перенесення судового засідання, призначеного на 05.10.2022 року, а також в частині розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , з урахуванням практики ЄСПЛ, рішень судів України, а також вимог міжнародного та національного законодавства.

Що стосується клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у її присутності, то воно було залишено без задоволення, з підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , а також Головного управління Державного казначейства України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра