Справа № 367/4276/20
Провадження №2/367/1073/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

16 листопада 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної власності та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної власності та визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що в період з січня 2012 року по 20 листопада 2017 року вона постійно проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу і між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. У вказаний період вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Вони мали спільний бюджет, несли спільні витрати, купляли майно для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла,його ремонт, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно харчувалися, мали спільні права та обов`язки. У період спільного проживання за рахунок спільних коштів 20.02.2016 року придбали однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вона оплачувала комунальні послуги та поточні витрати на утримання квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_3 . Заповіту чоловік не залишив. Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняли: ОСОБА_3 , відповідач у справі, син спадкодавця, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини; ОСОБА_4 , відповідач у справі, мати спадкодавця, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини та вона шляхом подачі заяви про прийняття спадщини. Спадкоємці першої черги, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , протягом, строку, встановленого статтею 1270, відповідно до правил ст. 1273 ЦК України, відмовились від прийняття спадщини і не відкликали відмову протягом строку, встановленого для її прийняття. Проте, вона не може оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, оскільки, їй необхідно в судовому порядку встановити факт її проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оскільки, вони проживали однією сім`єю із спадкодавцем на протязі шести років і у період сумісного проживання за спільні кошти купили квартиру, у них виникло право спільної часткової власності на квартиру і квартира АДРЕСА_3 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин вважає, що внаслідок смерті чоловіка відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яку вона, спадкоємець четвертої черги за законом прийняла відповідно до правил ст. 1268,1269 ЦК України. Інша 1/2 частина квартири належить їй на праві власності як частка в спільному майні подружжя. Просить суд встановити факт постійного проживання її з ОСОБА_2 , однією сім`єю без шлюбу в період з січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом. Визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності. Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 як на частку в спільному майні. Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач - Ірпінська міська рада Київської області подав відзив на позовну заяву. В якому зазначає, що проти позову не заперечує. Просить розгляд справи проводити за наявними у матеріалах справи доказами та прийняти законне, обґрунтоване, вмотивоване рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 , позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. ОСОБА_1 додатково пояснила, що вона прозивала разом з ОСОБА_2 як подружжя, разом займались бізнесом, для спільного життя придбали квартиру, зробили там ремонт, вони вирішили не розписуватися на той час, але чоловік помер в 2017 році від раку. Син покійного та його матір відмовились від спірної квартири, оскільки знали, що вони її купляли разом для спільного проживання.

Відповідач - Ірпінська міська рада Київської області в судове засідання не з`явився. У поданому відзиві на позовну заяву просить розгляд справи проводити у відсутності представника Ірпінської міської ради.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, покази свідка ОСОБА_6 суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта однокімнатна квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 20.02.2016 року.

Згідно довідки голови ОСББ «Садова 39» від 04.02.2019р. № 2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки голови ОСББ «Садова 39» від 3 травня 2018 року вбачається, що СПД ОСОБА_1 з 2016 року по сьогоднішній день оплачує послуги за світло, за воду та каналізацію, комунальні платежі, поточні витрати, що в загальній сумі становить 13365,38грн.

З показів свідка ОСОБА_6 судом встановлено, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 разом, вели спільний бізнес. Неодноразово була у них в гостях, після новорічних свят 2012 року ОСОБА_7 повідомила, що будуть жити разом з ОСОБА_8 і вести спільний бізнес. Їй відомо, що позивачка придбала з ОСОБА_9 в 2016 році квартиру АДРЕСА_3 , де в двох і проживали. ОСОБА_1 вела із ОСОБА_2 спільне господарство, вони мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка.

Після смерті ОСОБА_2 у Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області заведено спадкову справу №141/2018 щодо майна померлого.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 21.05.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_2 , з яким проживала однією сім`єю з січня місяця 2013 року по день його смерті. 18.05.2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 подав заяву до Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області, згідно якої повідомляє нотаріуса про відмову від прийняття спадщини згідно закону після померлого батька ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 подала заяву до Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області, згідно якої повідомляє нотаріуса про відмову від прийняття спадщини згідно закону після померлого сина ОСОБА_2 .

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.12.2020 № 1259/02-31 нотаріуса Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області вбачається, що державним нотаріусом постановлено відмовити ОСОБА_1 у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 , що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Відмову мотивовано тим, що факт спільного проживання однією сім`єю необхідно встановити в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК України, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя ( ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2022 року по справі № 127/1316/20 зазначає, що «Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти».

У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства». Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

В період з січня 2012 року по 20.11.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували в зареєстрованих шлюбах.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», суд дійшов висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 доведено належними, допустимими та достовірними доказами проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу, а саме, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Отже, позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підлягає задоволенню.

Відтак, виходячи з того, що позивач та ОСОБА_2 перебували в фактичних шлюбних відносинах, придбана на ім`я ОСОБА_2 квартира, є спільною сумісною власністю.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали та отримували дохід. Зокрема, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 була зареєстрована як ФОП з 11.09.2009 року. Таким чином, є всі підстави вважати, що спірне житло придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), оскільки, протилежного іншими учасниками справи та родичами померлого ОСОБА_2 не заявлено.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із статті 368 ч.4 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст. 74 СК України. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8цього Кодексу.

Відповідно до положень глави 8 Сімейного Кодексу України, зокрема ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 набута за час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи встановлені судом обставини про те, що спірна квартира була придбана за час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, право власності яке зареєстроване за відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання майна об`єктом спільної сумісної власності є обґрунтованими та доведеними, а тому їх слід задовольнити, та визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 30,3кв.м., житловою площею 11,6кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За умови ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз`яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на те, що встановлення факту постійного проживання разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (на момент відкриття спадщини), має для позивача юридичне значення, оскільки безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, надасть можливість отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , встановлення вказаного факту в позасудовому порядку за вищевказаних обставин неможливе, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що існують всі правові підстави для визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадкоємцем четвертої черги після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 63, 70, 74 СК України, ст. 1258, 1261, 1264, 1268, 1273 ЦК України, ст. 4, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної власності та визнання права власності на спадкове майно - задовільнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , однією сім`єю без шлюбу в період з січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати ОСОБА_1 , спадкоємцем четвертої черги за законом.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 як на частку в спільному майні.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза