ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/835/23 Справа № 932/9529/20 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

В обґрунтовування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його батьку ОСОБА_2 та його бабусі ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1994 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод Зі смертю ОСОБА_2 23 листопада 2018 року він набув право власності на 1/2 частину зазначеної квартири в порядку спадкування, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 липня 2020 року, а у спадкуванні іншої частини квартири, власницею якої була ОСОБА_3 , яка померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому нотаріусом відмовлено у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин між ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_4 , яка на час смерті ОСОБА_3 не звернулась до нотаріальної контори у встановлений строк за оформленням її прав на спадщину та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Позивач з моменту народження у 1992 році проживав за спірною адресою разом із батьком без реєстрації місця проживання та продовжує фактично проживати там станом на сьогодні, відкрито володіючи та добросовісно користуючись даною квартирою в цілому протягом більше 10 років та не будучи обізнаним про належність ОСОБА_3 іншої частини спірної квартири до моменту отримання свідоцтва про спадщину на 1/2 частину квартири після смерті батька, і вважає, що це дає йому можливість набути право власності на частину спірної квартири на підставі ст.344 ЦК України, власницею якої до 04 березня 1995 року була ОСОБА_3 та спадщину після якої ніхто не прийняв. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1994 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1994 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод. Витрати по справі віднесено за рахунок позивача.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада просить рішення суду від 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 07 червня 2021 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 травня 1994 року ВО Південний машинобудівний завод, зареєстрованого в ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу за №190п-20, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 (а.с.15).

З копії спадкової справи №76/2019, заведеної 05 березня 2019 року П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 , встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 (а.с.72).

Постановою державного нотаріуса П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 03 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що батько позивача ОСОБА_2 не був спадкоємцем першої черги на час відкриття спадщини у 1995 році, враховуючи, що донька ОСОБА_3 ОСОБА_4 на момент смерті матері була жива. Разом з цим, позивачем не надано документів на підтвердження родинності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.87, 88).

01 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.96).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за життя були зареєстровані за зазначеною адресою з 20 вересня 1990 року та зняті з реєстрації у зв`язку зі смертю кожного (а.с.87).

З відповідей Сьомої та Першої Дніпровських державних нотаріальних контор вбачається, що згідно Спадкового реєстру та Алфавітних книг обліку спадкових справ за період з 1988 року по 2018 рік відсутні відомості щодо наявності спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкова справа не заводилась (а.с.84, 85).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин у справі, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном , то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. При цьому володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18)).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц.

У справі встановлено, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 травня 1994 року ВО Південний машинобудівний завод, зареєстрованого в ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу за №190п-20, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 (а.с.15).

З наданої копії спадкової справи №76/2019, заведеної 05 березня 2019 року П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 (а.с.72).

Постановою державного нотаріуса П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 03 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що батько позивача ОСОБА_2 не був спадкоємцем першої черги на час відкриття спадщини у 1995 році, враховуючи, що донька ОСОБА_3 ОСОБА_4 на момент смерті матері була жива. Разом з цим, позивачем не надано документів на підтвердження родинності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.87, 88).

01 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.96).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за життя були зареєстровані за зазначеною адресою з 20 вересня 1990 року та зняті з реєстрації у зв`язку зі смертю кожного (а.с.87).

З відповідей Сьомої та Першої Дніпровських державних нотаріальних контор вбачається, що згідно Спадкового реєстру та Алфавітних книг обліку спадкових справ за період з 1988 року по 2018 рік відсутні відомості щодо наявності спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкова справа не заводилась (а.с.84, 85).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався на те, що він з моменту народження - з 1992 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 разом із батьком ОСОБА_2 без реєстрації місця проживання та продовжує фактично проживати у вказаній квартирі до теперішнього часу, відкрито володіючи та добросовісно користуючись квартирою в цілому протягом більше 10 років. Вказував, що він не був обізнаним про належність ОСОБА_3 іншої частини спірної квартири до моменту отримання свідоцтва про спадщину на 1/2 частину квартири після смерті батька. Вважає, що це дає йому можливість набути право власності на частину спірної квартири на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, власницею якої до 04 березня 1995 року була ОСОБА_3 та спадщину після якої ніхто не прийняв.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання вбачається, позивач ОСОБА_1 з 28 травня 2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.69).

Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач ОСОБА_1 отримав 01 липня 2020 року (а.с.96).

Отже, саме із вказаного часу - 01 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 , є власником 1/2 частини спірної квартири.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Слід зазначити, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме позивач ОСОБА_1 безперервно володів іншою 1/2 частиною спірної квартири протягом десяти років матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю -

відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова