Номер провадження: 22-ц/813/3973/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого Кострицького В.В.

суддів Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря: Мокан В.В.,

учасники справи:

позивач Ведрана Інвестмент ЛТД

представник позивача Будзарь Павло

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2022 року ухвалену у складі судді Косіциної В.В., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за заявою представника позивача Ведрана Інвестмент ЛТД адвоката Будзар П.С. до ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи в суді першої інстанції

08 вересня 2022 року позивач Ведрана Інвестмент ЛТД звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 витребування майна з чужого незаконного володіння.

Одночасно з позовною заявою, до суду була подана заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме, квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв.м. (Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100) та заборони відповідачу вчиняти будь-які правочини та дії, пов`язані із розпорядженням правами на квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв.м. (Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100) до розгляду справи по суті, посилаючись на те, що відповідач має змогу відчужити об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв.м.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2022 року заяву позивача Ведрана Інвестмент ЛТД про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв.м. (Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100). Заборонено проведення реєстраційних дій державним реєстраторам, нотаріусам та будь-яким суб`єктам державної реєстрації щодо в нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 129,5 кв.м. (Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100) до розгляду справи по суті.

Мотивуючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що обраний судом вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що перебуває у володінні відповідача, є співмірним із заявленими позовними вимогами та випливає з фактичних обставин справи, оскільки через ризик відчуження майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту нежитлового будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову та призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду. Суд першої інстанції вважав, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження майном, яке фактично перебуває у його володінні, проте такі заходи не перешкоджають здійсненню відповідачем володіння та користування, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності. Вважав , що заходи забезпечення позову про які просить позивач, фактично будуть спрямовані на охорону його матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, 08 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся за допомогою підсистеми Електронний суд до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржувану ухвалу, відмовити в задоволенні клопотання про забезпечення позову у вказаній справі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник виходив з наступного, що жодних прав відносно майна скаржника у позивача ніколи не було, а тому не можна говорити про існування дійсного спору у вказаному позовному провадженні. У позивача відсутня цивільна правоздатність (відсутня його легалізація на території України, ідентифікаційний код та інш.), а тому він не може бути позивачем у будь-яких судових спорах. Вважав, що суд першої інстанції вийшов за межі прохальної частини заяви, визначаючи інший ніж просив заявник спосіб забезпечення позову, що діючим процесуальним законодавством не передбачено. Також суд першої інстанції в ухвалі про забезпечення позову зробив висновки по суті спору, щодо вибуття з володіння позивача спірного майна поза його волею, що діючим законодавством заборонено. Мотивація наведена в ухвалі про забезпечення позову є надуманою та жодними доказами не підтверджується. Вважав, що судом проігноровано численну практику Верховного Суду щодо необхідності обґрунтувати в ухвалі про забезпечення позову: - порушене право заявника, підтверджене доказами; - необхідність застосування забезпечення позову, підтверджене доказами; - існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, підтвердженої доказами; - необхідність з`ясування позовних вимог, які складають аж 6 пунктів відповідно до позовної заяви, 5 з яких судом вже було задоволено ще до початку розгляду справи по суті; - дані про особу відповідача, та чим це підтверджується; - відповідність виду забезпечення позовним вимога, з обґрунтуванням чому було недостатньо наприклад заборони мені вчиняти будь-які дії з приводу відчуження спірного майна, та чому суд погодився з самим кардинальним заходом порушення мого права власності у вигляді арешту; - які фактичні обставини справи свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування арешту мого майна призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, і в чому саме полягає «достатньо обґрунтоване припущення» для цього, щоб не допустити «безпідставне обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи»; - оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог та обґрунтованості імовірності утруднення виконання рішення суду; - в чому полягає достатньо обґрунтоване припущення, що моє майно на момент пред`явлення позову до скаржника, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення - порушення судом принципу змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, дозволивши позивачу взагалі не доводити та не обґрунтовувати свою заяву для її задоволення. Арешт накладено на майно, яке належить не тільки скаржнику, та дружині, без залучення її до участі у справі в якості співвідповідача. Також зауважив, що заява підписана особою повноваження якої не перевірені і не підтверджені.

Позиція іншої сторони

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник позивача у справі надав відзив та вважав, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження майном, яке фактично перебуває у його володінні, проте такі заходи не перешкоджають відповідачу у користуванні спірним майном, в той же час їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності, у зв`язку з чим заперечував проти її задоволення, виходячи з наступного.

Мотивуючи такий відзив позивач у справі зазначав, нібито до відсутності можливості участі у судовому процесі іноземної юридичної особи Вказані правовідносини передбачені ст. 25,26, 74 ЗУ «Про Міжнародне приватне право». Відповідно до яких, цивільна правоздатність юридичної особи визначається правом держави місцезнаходження юридичної особи. Зазначимо, що відповідно до ч.2 ст. 74 вказаного Закону, на вимогу суду, який розглядає справу, іноземна юридична особа має представити оформлений з урахуванням статті 13 цього Закону документ, що є доказом правосуб`єктності юридичної особи (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо). Вказаний документ свідоцтво про реєстрацію Позивача у країні реєстрації, належним чином легалізований був наданий до суду разом із позовною заявою. Більш того, був також наданий документ, якій підтверджує особу керівника свідоцтво про директора та секретаря. Аналогічно передбачено вказаним законом застосування довіреності, виданої за правом іноземної держави. Додатково, ст. 183 ЦПК України, зазначено, що «Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним іноземним законом (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо).» Отже, посилання на необхідність наявності у іноземної юридичної особи ідентифікаційного коду в ЄДРПОУ не відповідає закону. Позивач у справі зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у т. ч. задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Захід забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, і відповідачем не спростовано імовірність подальшого відчуження спірної квартири з метою уникнення негативних наслідків для себе, що призведе до істотного ускладнення чи взагалі унеможливить виконання рішення суду. Крім того, звертав увагу на те, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірної квартири, з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та зміни його титульного володільця під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачеві перешкоди у користуванні цією квартирою. Обраний позивачем захід забезпечення позову відповідає характеру спірних правовідносин. Можливість вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження майна, у тому числі у справах про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), узгоджується з усталеною практикою розгляду подібних справ Верховним Судом, При цьому, Верховний суд вказує, що доводи скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити квартиру не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом. Таким чином, у майновому спорі саме за віндикаційним позовом захід забезпечення позову у вигляді арешту, та інших заходів, що заважають відповідачу відчужувати спірну квартиру, є обґрунтованими. Враховуючи те, що суди мають враховувати саме останню позицію Верховного суду, посилання Апелянта на практику Верховного суду, що передувала вищевказаній Постанові, не повинна братися до уваги. Позивач у справі ввжає, що посилання Відповідача на постанову Верховного суду від 18.05.2021 у справі No914/1570/20 в такому разі є недоречними, адже у цьому рішенні розглядалися правовідносини у сфері інтелектуальної власності в господарському процесі. А отже, конкретний захід забезпечення позову в цієї справі не був домірним позовним вимогам конкретної справи, які, підкреслюємо, відрізняються від справи, що розглядається Приморським районним судом м. Одеси. Крім того, у вказаній справі було скасовано забезпечення позову у зв`язку із тотожністю забезпечення позову та позовних вимог про заборону імпорту товару. Тобто висновки щодо застосування норм права у правовідносинах у таких рішеннях не можуть бути застосовані до справи, що розглядається. При цьому, звертаємо увагу, що крім врахування рішень Верховного суду по тотожним правовідносинам, також потрібно враховувати лише останню правову позицію Верховного суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пояснення скаржника у відповідь на відзив

Не погоджуючись з таким відзивом, ОСОБА_1 за допомогою підсистеми Електронний суд звернувся із заявою про залишення без розгляду відзиву адвоката Будзаря П.С. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про забезпечення позову.

Мотивуючи яку скаржник виходив з того, що 16 січня 2023 року на електронну пошту скаржника надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, який останній вважв поданим з порушенням 10-денного строку встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 21 грудня 2022 року, що має наслідком залишення його без розгляду в силу ст. 126 ЦПК України та в порушення порядку передбаченому ч. 4 ст. 360 ЦПК України, адже до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Електронна пошта не входить до переліку належних способів надіслання процесуальних документів між сторонами, до того ж третій особі вказаний відзив надіслано чи надано жодним чином не було. 21 грудня 2022 року апеляційним судом була постановлена Ухвала про відкриття провадження у цій справі, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 22 грудня 2022 року, а в Електронному суді 26 грудня 2022 року. Адвокат Будзарь Павло Степанович, як представник позивача, виконуючи вказані приписи, на думку скаржника повинен був знати про відкрите апеляційне провадження у справі № 522/11862/22, в якій він бере участь, ще 22 грудня 2022 року з ЄДРСР та цікавитись її рухом. А тому зазначення перед судом що він не знав, чи не захотів знати про існуюче апеляційне провадження це вина лише пана ОСОБА_2 , адже вказане входить до його професійних обов`язків як адвоката і його несумлінне до них ставлення не може бути поважною причиною для поновлення йому строку для подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .. З початком функціонування підсистем (модулів) ЄСІТС відповідно до вимог процесуального законодавства (п. 6 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, п. 6 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 6 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України) адвокати зобов`язані реєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Відповідно до ст. 14 ЦПК України: «Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційнокомунікаційній системі в обов`язковому порядку, що на думку скаржника є зацікавленням сторони у справі. Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційнокомунікаційній системі, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб». Отже як вважав скаржник, адвокат Будзарь П.С. повинен бути зареєстрований в ЄСІТС та отримати ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою на свій електронний кабінет ще 26 грудня 2022 року. Скаржник наголошував, що надіслання документів апеляційним судом на електронну пошту сторони у справі не передбачено діючим процесуальним законодавством, а є лише ласкою суду, яка здійснюється в якості додаткового інформування сторін та не породжує для сторін початок перебігу будь-яких строків як про це стверджує представник позивача. Відповідно до ст. 126 ЦПК України: «Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом». На підставі викладеного вважав, що адвокатом Будзарєм П.С. було порушено 10- денний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, який почав спливати 26 грудня 2022 року та закінчився 05 січня 2023 року, тому подання ним відзиву на апеляційну скаргу 15 січня 2023 року є таким що здійснено після закінчення процесуального строку, який встановлено судом.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду апеляційної скарги.Від представника позивача надійшло клопотання про слухання справи без його участі. Від відповідача надійшло клопотання про слухання в режимі відеоконференції яке було задоволено колегією суддів, однак з технічних причин відеоконфенеція не відбулась , що не заважає у відповідності до ч.4 ст.212 ЦПК України судовій колегії розглянути справу на підставі наявних позицій сторін.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд від 23.12.2020 № 756/2609/20 (провадження N 61-11479св20) викладено правову позицію згідно з якою:

"Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу".

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З огляду на зазначене, на матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення, суд вбачає між сторонами існує реальний спір щодо предмету позову яким є квартира АДРЕСА_1 .

При цьому, щодо спірного майна протягом короткого проміжку часу було вчинено низку реєстраційних дій щодо права власності іншої особи, накладення обтяжень на майно, що дає підстави для обґрунтованих припущень, що до закінчення розгляду даної справи майно, яке вже вибуло із володіння Ведрана Інвестмент ЛТД поза його волею, може бути в черговий раз відчужено відповідачем. У такому випадку заявник не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення речового права Ведрана Інвестмент ЛТД .

За таких обставин обраний судом вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що перебуває у володінні відповідача, є співмірним із заявленими позовними вимогами та випливає з фактичних обставин справи, оскільки через ризик відчуження майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту нежитлового будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову та призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

При цьому судом враховано, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження майном, яке фактично перебуває у його володінні, проте такі заходи не перешкоджають здійсненню відповідачем володіння та користування, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.

Виходячи з викладеного, заходи забезпечення позову про які просить позивач, фактично будуть спрямовані на охорону його матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Тому захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони реєстраційних дій, на час розгляду справи відповідає предмету позову, є розумним, адекватним, співмірним та таким, що відповідає предмету позову.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що доводи апеляційної скарги аналогічні доводами заяви проскасування заходів забезпечення позову(а.с.17-23), з приводу яких судом першої інстанції зроблені відповідні висновки, з якими колегія суддів погоджується, а тому зазначені доводи висновків суду першої інстанції у даному випадку не спростовують та не є критикою оскаржуваного судового рішення.

Доводи скарги про те, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, не спростовують наявності між сторонами спору щодо вказаного нерухомого майна, а також не спростовують правомірності вжиття заходів забезпечення позову у заявлений позивачем спосіб.

Посилання апелянта на Постанову Верховного суду від 03 березня 2020 року по справі № 753/410/19 не має відношеня до предмету цивільно-правових відносин сторін так як забезпечення позову по згаданій справі фактично перешкоджало господарській діяльності. Правовідносини, що розглядались у судових рішеннях, у інших посиланнях апелянта, також не відповідають правовідносинам у справі, що розглядається які по суті є цивільно-правовими.

Колегія суддів вважає, що скаржником не доведена наявність порушень судом першої інстанції норм процесуального права, та оспорювана ухвала не забороняє сторонам в суді в подальшому заявляти клопотання у відповідності до предмету позовних вимог.

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2022 року залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2022 року залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 лютого 2023 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов