Справа № 199/8828/22
(2/199/690/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

28.02.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідачів та третьої особи ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, третя особа : ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. У підтвердження позовних вимог зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . 17 серпня 2007 року було укладено договір купівлі - продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., покупцем квартири була ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 , донька ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на момент продажу квартири була малолітньою, тому для продажу вказаної квартири було потрібно отримати дозвіл органу опіки і отримати дозвіл на здійснення правочину від законних представників малолітньої дитини.

20.07.2007 року виконком Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради прийняв рішення № 217 «Про дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продажу приватизованої квартири, частина якої належить їх малолітній доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дозвіл на вчинення правочину з придбання житла». Відповідно до даного рішення виконком надав дозвіл сторонам на продаж та підписання ними договору купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 від імені їх малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дозвіл наданий за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею, а саме квартири АДРЕСА_2 . У подальшому квартира АДРЕСА_2 куплена не була.

Позивач посилається на те, що продаж спірної квартири та придбання квартири на АДРЕСА_3 , зазначеної у рішенні виконкому, мали здійснюватися одночасно, а згідно пункту 4 оспорюваного позивачем договору, продавці повинні були повідомити нотаріуса та покупця про особливі умови, які супроводжували продаж квартири та зацікавленість третьої особи - виконкому, що дозволив її продаж. Також він не був ознайомлений зі змістом рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради № 217, у власність його доньки не була придбана квартира АДРЕСА_2 , що порушує його права, як законного представника на той час малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року квартири АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні просив позов задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. При цьому підтвердив суду, що вважає свої права порушеними саме як представника малолітньої дитини.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні, яка діяла також як представник відповідача ОСОБА_6 , проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, пояснивши, що укладення спірного договору відбувалось відповідно чинного на той час законодавства з дотримання права та інтересів малолітньої дитини.Вважає, що позивач на даний час є неналежним позивачем, оскільки його права не порушені. Він ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1 , надавав у 2007 році згоду на її продаж, як батько малолітньої дитини, яка мала частку у праві власності в цій квартирі. На даний час їх донька повнолітня, тому тільки вона може звернутись з таким позовом, оскільки набула повної дієздатності. А тому просила відмовити у позові у повному обсязі.

Представник відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надала суду письмовий відзив на позов, в якому посилався на те, що позивачем не надано будь-яких доказів, що саме Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) порушило чи оспорює права та законні інтереси позивача, а тому управління є неналежним відповідачем. Аналогічні пояснення представник відповідача надала у судовому засіданні.

Третя особа ОСОБА_5 заперечувала проти позову, оскільки вважає, що її права на момент укладання спірного договору порушені не були, житлом вона забезпечена, а позов батька викликаний бажанням визнати за собою право власності на іншу квартиру, яка придбана її матір`ю за рахунок її та матері коштів від продажу квартири за спірним договором. Представник третьої особи надала суду аналогічні пояснення.

Представник Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1995 року, від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року шлюб було розірвано.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , належала квартира АДРЕСА_1 згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18.12.2006р. № 4/898-06, яка була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність, яка за законом дорівнює рівність часток, по 1/2 частці, кожному.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано ОСОБА_2 , та малолітньою донькою - ОСОБА_5 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно витягу про реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13895178 від 15.03.2007р., реєстраційний №9629849.

17 серпня 2007 року ОСОБА_2 , від імені себе, як продавець, та як представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 , уклала з ОСОБА_6 , покупцем, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808.

Вказаний правочин був здійснений з дозволу органу опіки та піклування, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 20.07.2007р. № 217. Батьки дитини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надали нотаріально посвідчену згоду на продаж належної їй частки квартири, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 17.08.2007 року.

Згідно до ст. 177 СК України ( в редакції, що діяла на момент укладання спірного договору) батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу

органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових

прав укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню

та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу

або обміну житлового будинку, квартири. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з

батьків. Аналогічні норми містить ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Таким чином, оспорюваний правочин відповідає вищевказаним нормам закону.

Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

З огляду на обставини справи, судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, як законного представника своєї доньки ОСОБА_5 , права якої на його думку були порушені укладанням спірного правочину. Однак, на теперішній час ОСОБА_5 є повнолітньою особою та відповідно до ст. 34 ЦК України має повну цивільну дієздатність, яка поширюється на усі цивільні права та обов`язки, таким чином позивач звернутися до суду за захистом не свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а іншої особи, порушення законних прав та інтересів позивача спірним правочином судом не встановлено.

Приймаючи до уваги наслідки розгляду спору судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 203,215 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, третя особа : ОСОБА_5 ,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко