У х в а л а

2 лютого 2023 року

м. Київ

Справа № 754/13893/19

Провадження № 14-114зц22

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Штелик С. П.

ознайомилась із заявою ОСОБА_1 (далі - відповідач; адвокатеса - Пересунько Оксана Віталіївна) про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2022 року (далі - заява)

у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики та

в с т а н о в и л а :

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 5 495 784 доларів США.

12 липня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов. Мотивував тим, що відповідач зобов`язань не виконав як на час подання позову, так і на час вирішення спору судом.

7 грудня 2021 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову. Обґрунтував тим, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про припинення чи розірвання зобов`язання, яке має інвестиційний характер, та не подав до суду відповідний позов; приписи статті 1212 Цивільного кодексу України не застосовні до правовідносин сторін; вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

9 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою:

- скасував постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позову про стягнення 1 962 780 доларів США;

- змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову про стягнення 1 962 780 доларів США, виклавши її у редакції своєї постанови.

21 грудня 2022 року відповідач надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву (вх. № 214/0/255-22). Просив скасувати постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2022 року й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Аргументував так:

- касаційні цивільні суди неоднаково застосовують різні норми матеріального права у тих самих правовідносинах між тими ж сторонами у справах № 754/13893/19 і № 754/4982/13-ц, зокрема щодо початку перебігу позовної давності;

- немає усталеної судової практики застосування однієї і тієї ж норми права щодо віднесення спірних правовідносин до позикових, інвестиційних чи «понеймованого» договору.

21 грудня 2022 року відповідач надіслав до Великої Палати Верховного Суду клопотання (вх. № 214/1/255-22). Просив поновити строк для подання заяви.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви та клопотання необхідно відмовити та повернути їх відповідачеві.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року. Отже, після прийняття 9 листопада 2022 року постанови Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду заяви і клопотання відповідача. Тобто у цій справі Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд. А Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справуна розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав.

Тому за відсутності юридичної підстави для розгляду заяви відповідача у її прийнятті та прийнятті клопотання необхідно відмовити та повернути їх автору. Така відмова не порушує право відповідача на доступ до суду, бо він уже реалізував право на оскарження раніше.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду із проханням про перегляд постанови суду тієї ж інстанції фактично спрямоване на проведення нового розгляду справи за відсутності для цього визначеної процесуальним законом підстави. Вказаний перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2022 року та клопотання про поновлення строку на подання цієї заяви у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу про стягнення заборгованості за договором позики.

2. Зазначені заяву, клопотання та додані матеріали повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:В. В. БританчукЛ. Й. Катеринчук
Ю. Л. ВласовГ. Р. Крет
І. В. Григор`єваЛ. М. Лобойко
М. І. ГрицівК. М. Пільков
Ж. М. ЄленінаІ. В. Ткач
І. В. ЖелєзнийО. С. Ткачук
О. С. ЗолотніковВ. Ю. Уркевич
С. П. Штелик