Постанова

Іменем України

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 932/12659/19

провадження № 61-637св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року у складі судді Городецького Д. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування позикою.

В обґрунтування позову зазначила, що 07 жовтня 2018 року між нею та відповідачем укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 670 000,00 грн, зі строком повернення до 13 листопада 2018 року.

Факт отримання відповідачем суми позики підтверджується розпискою, складеною ним власноручно 07 жовтня 2018 року.

Позивач вказувала, що зазначена розписка підтверджує договірні правовідносини, які склалися між сторонами, зокрема договір позики, а також факт передачі грошової суми відповідачу.

Зазначала, що станом на день подання позову відповідач частково повернув суму позики в розмірі 768 000,00 грн, проте залишок позики в сумі 902 000,00 грн ОСОБА_2 повертати відмовляється.

На підставі зазначеного, позивач, посилаючись на вимоги статей 625, 1046, 1048-1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 07 жовтня 2018 року в розмірі 1 127 644,23 грн, яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000,00 грн; процентів за користування позикою за період з 07 жовтня 2018 року до 05 серпня 2019 року - 147 708,38 грн; трьох процентів річних за період з 14 листопада 2018 року до 05 серпня 2019 року - 19 646,30 грн; інфляційних втрат за період з 14 листопада 2018 року до 05 серпня 2019 року - 58 289,55 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 жовтня 2018 року в розмірі 969 472,04 грн, яка складається з: основного боргу в розмірі 902 000,00 грн; трьох процентів річних за період з 14 листопада 2018 року до 05 серпня 2019 року - 19 646,30 грн, інфляційних втрат за період з 14 листопада 2018 року до 05 серпня 2019 року - 47 825,74 грн. В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що боргова розписка від 07 жовтня 2018 року, складена відповідачем власноручно, відповідає вимогам частини другої статті 1047 ЦК України, відповідно до якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Дослідивши зміст боргової розписки, яка містить визначення про предмет домовленості між сторонами, а саме - відповідач позичив у позивача суму коштів, яку зобов`язався повернути 13 листопада 2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений документ не викликає сумнівів щодо правовідносин, які склалися між сторонами.

Суд першої інстанції, встановивши факт боргового зобов`язання відповідача щодо повернення позики, вважав, що наявні підстави для застосування частини другої статті 625 ЦПК України, та здійснив власний розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Водночас суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову щодо стягнення процентів за користування позикою, оскільки зміст боргової розписки свідчить, що сторони правочину не узгоджували розмір процентів за користування позикою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року - без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових передумов для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині стягнення боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування позикою, оскільки боргова розписка не містить умов стягнення плати за користування грошовими коштами (позикою).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що під борговим зобов`язанням на підставі розписки від 07 жовтня 2018 року приховано інші правовідносини, які склалися між сторонами, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними, зокрема, урахувавши повернення відповідачем частини позики.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2022 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Також заявник посилається на недослідження судом апеляційної інстанції письмових доказів, а саме - витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості до якого внесено за заявою ОСОБА_2 про застосування до нього насильства зі сторони невідомих осіб щодо виконання фактично неіснуючого боргу перед ОСОБА_1 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не зважили на його доводи, що правовідносини, які склалися з ОСОБА_1 ґрунтуються на посередницькій діяльності щодо купівлі-продажу насіння для підприємств та фермерів, тому позику у розмірі 1 670 000,00 грн ОСОБА_2 ніколи не брав, відповідно розписка, складена ним власноручно написана під тиском та погрозами з боку позивача.

На переконання заявника зазначений правочин (боргова розписка від 07 жовтня 2018 року) у порядку статті 231 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2022 року касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 932/12659/19 із Новомосковського районного суду Дніпропетровської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2022 року матеріали справи № 932/12659/19 надійшли до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року справа № 932/12659/19 разом з матеріалами касаційного провадження передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанційвстановили, що ОСОБА_2 власноручно склав розписку, відповідно до змісту якої, він 07 жовтня 2018 року позичив у ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 670 000,00 грн, які зобов`язався повернути - «погасить задолженность» 13 листопада 2018 року.

ОСОБА_2 частково виконав боргове зобов`язання, повернувши позику у розмірі 768 000,00 грн, відповідно залишок позики складає 902 000,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі

№ 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами ґрунтуються на договірному зобов`язанні (борговій розписці), що позивачем підтверджено належними письмовими доказами, водночас відповідач належно не виконав свого зобов`язання, позику не повернув.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Аргументи касаційної скарги, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили дійсної правової природи правовідносин між сторонами є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_2 не підтвердив належними доказами, що боргова розписка від 07 жовтня 2018 року складена ним під тиском та погрозами зі сторони позивача, а також, що такий правочин приховує інші правовідносини, які склалися між сторонами.

Крім того, відповідно до технічного запису судового засідання Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2021 року відповідач ОСОБА_2 , допитаний як свідок, повідомив, що відсутні письмові докази на підтвердження його посередницьких послуг щодо доставки сільськогосподарської продукції юридичним особам та здійснення розрахунків. На запитання сторони позивача про звернення до правоохоронних органів щодо складення ОСОБА_2 боргової розписки під тиском зі сторони позивача, свідок (відповідач) повідомив, що не звертався до правоохоронних органів.

Отже, доводи ОСОБА_2 , які зводяться до двох обставин: боргова розписка (позика) приховує інші правовідносини, які склалися між сторонами; зазначений правочин складено під тиском позивача, не підтверджено жодним належним доказом стороною відповідача, і такі докази матеріали справи не містять.

З наведених обставин, встановивши, що боргова розписка від 07 жовтня 2018 року на суму 1 670 000,00 грн складена власноручно ОСОБА_2 , який частково повернув позику у розмірі 768 000,00 грн, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано стягнули залишок боргу за договором позики у розмірі 902 000,00 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості до якого внесено за заявою ОСОБА_2 про застосування до нього насильства зі сторони невідомих осіб щодо виконання фактично неіснуючого боргу перед ОСОБА_1 , Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Зазначені докази не були предметом дослідження Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, водночас такі докази подано ОСОБА_2 до Дніпровського апеляційного суду після відкриття апеляційного провадження у справі за його апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, ні в апеляційній скарзі, поданій до суду у липні 2021 року, ні в заяві, зареєстрованої Дніпровським апеляційним судом 10 листопада 2021 року, ОСОБА_2 не обґрунтовує наявність перешкод (поважних причин), які унеможливили подання зазначених доказів до суду першої інстанції.

Крім того, зазначене суперечить попередній процесуальній поведінці ОСОБА_2 , який у суді першої інстанції дав свідчення, що не звертався до правоохоронних органів щодо написання ним 07 жовтня 2018 року боргової розписки під тиском зі сторони ОСОБА_1

Верховний Суд взяв до уваги, що постановою від 28 вересня 2019 року кримінальне провадження 0001842 від 20 серпня 2019 року закрито за відсутністю в діянні невідомих осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України. Також орган досудового слідства у лютому 2021 року повідомив ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження 0001810 від 15 серпня 2019 року за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Тобто вказані кримінальні провадження закрито до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Отже, зміст вказаних документів, які ОСОБА_2 вважає недослідженими судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про наявність зв`язку між обставинами, що склалися, а саме складення заявником боргової розписки від 07 жовтня 2018 року та напад на нього невідомих осіб з метою повернення коштів, що досудовим слідством не встановлено.

Посилання на загальні висновки у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд послідовно наголошує, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).

У справі № 753/11670/17, на яку посилався заявник, Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні первісного позову про стягнення боргу за договором позики та задоволено зустрічний позов про визнання правочину недійсним, погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які встановили на підставі письмових доказів справжню правову природу правовідносин між сторонами, що виникли внаслідок трудової діяльності. Тобто, у наведеній справі, особа, яка склала розписку про отримання боргу підтвердила письмовими доказами, що правовідносини, що склалися не є борговими на підставі договору позики, оскільки за певних негативних обставин, які сталися внаслідок трудової діяльності, вона змушена була скласти відповідну розписку про отримання у борг коштів, які в дійсності передані не були.

Таким чином, обставини у наведеній постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив своє судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Загалом доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відтак, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшли мотивованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , відсутні підстави для їх скасування судом касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак