ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1359/23 Справа № 182/3396/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №182/3396/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року (суддя Багрова А.Г., повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2022 року),

в с т а н о в и в:

В травні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_2 13 липня 2007 року укладено договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 250 грн, який згодом було збільшено до 8000 грн. Позичальник зобов`язання за договором не виконувала належним чином і тому виникла прострочена заборгованість. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. На день смерті перед банком у неї наявна заборгованість за кредитом в розмірі 7214,02 грн. ОСОБА_1 постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 . Хоча спадкоємець не отримав свідоцтво про право на спадщину, від спадщини не відмовлявся, то повинен задовольнити вимоги кредитора з повернення заборгованості спадкодавця в межах прийнятої спадщини. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року, яка станом на дату смерті ОСОБА_2 становить 7214,02 грн.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавцявідмовлено.

Із вказаними судовими рішеннями не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норми процесуального матеріального права. Зазначає, що у разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, спадкоємців, таким чином, відбувається передбачена законом, заміна боржників. Оскільки відповідач не звертався до нотаріальної контор із заявою про відмову від спадщини, а тому в силу закону прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Своїм рішенням суд першої інстанції позбавив АТ КБ «Приватбанк» права кредитора на поновлення своїх порушених прав, шляхом стягнення з спадкоємця, який прийняв спадщину і правомірно користується спадковим майном, коштів отриманих спадкодавцем в установі банку. Суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач звернувся до суду з неналежним способом захисту, тобто замість вимог про накладення стягнення на майно, зазначив вимогу про стягнення заборгованості.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку SMS-повідомлення.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, судова повістка, направлена за адресою, зазначеною в матеріалах справи, була повернута суду як невручена із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно із частиною 1 статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Будучи в розумінні статей 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач в судове засідання не з`явився.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 3 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 13 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 250 грн, під 1,9% базової відсоткової ставки на місяць (а.с. 14-16).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72-73).

Згідно з розрахунку заборгованості за договором б/н від 13 липня 2007 року на день смерті ОСОБА_2 мала перед заборгованість за кредитом в розмірі 7214,02 грн (а.с. 5-8).

Відповідно паспорту померлої, ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 квітня 2011 року (а.с. 44).

З паспорту відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 квітня 2011 року (а.с. 45).

20 січня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» направлено претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України до Другої нікопольської державної нотаріальної контори (а.с. 83).

Відповідно до листа Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №278/01-16 від 12 лютого 2020 року АТ КБ «Приватбанк» повідомлено, що після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , відкрита спадкова справа №38/2020. Відомості про коло спадкоємців, про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, відсутні (а.с. 31).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам частині 2 статті 1282 ЦК України.

Проте, таке рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1 та 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до частин 2, 3 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Банк в апеляційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 вересня 2019 року у справі 640/6274/16-ц, відповідно до якої при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 20 січня 2020 року було направлено претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України до Другої нікопольської державної нотаріальної контори.

Друга нікопольська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області повідомила позивача, що після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , відкрита спадкова справа №38/2020. Відомості про коло спадкоємців, про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, відсутні.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач є спадкоємцем померлої, відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте ці обставини в судовому засіданні встановлені не були, а сам лише факт реєстрації відповідача за однією адресою з померлою, цей факт не доводить.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять даних про наявність у померлої будь-якого майна.

Позивач також не надав суду доказів стосовно наявності та обсягу спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Враховуючи вищезазначені обставини справи, апеляційний суд вважає, що за відсутності даних про спадкоємство відповідачем після смерті ОСОБА_2 , даних про фактичне прийняття спадщини після її смерті та даних про обсяг і вартість спадкового майна, правові підстави для задоволення вимог позивача як кредитора в порядку статті 1282 ЦК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмовити в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак суд приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо нормативно-правових підстав мотивування такої відмови, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частин у редакції цієї постанови, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста