РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2023 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя Ференц Р.І.,

секретар судового засідання - Матківська Р.Р.,

Справа № 308/8034/23

Провадження №2/458/174/2023

за участі сторін цивільного провадження:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Сідорова І.А.,

відповідачка - ОСОБА_2 не прибула,

представник відповідачки адвокат Мартинов Г.К.,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області повноважний представник не прибув,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування повноважний представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка Самбірського району Львівської області в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів сторонами по справі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, -

В С Т А Н О В И В:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.05.2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» через свого представника - адвоката Сідорову І.А. позивач ОСОБА_1 надіслав до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позовну заяву до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 17.05.2023 року, для розгляду цієї справи визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 16.06.2023 року, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І.

Предметом заяви є усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст..31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом .

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27.03.2002 року № 7-рп/2002, від 07.05.2002 року № 8-рп/2002, від 22.06.2004 року № 13-рп/2004.

Ч.ч.1,2 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) і позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст..30 ЦПК України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», яка набрала чинності 19.07.2020 року, в Україні утворено 136 нових та ліквідовано 490 районів, в тому числі, ліквідовано Турківський район Львівської області та утворено Самбірський район (з адміністративним центром у місті Самбір) у складі територій Бісковицької сільської, Боринської селищної, Добромильської міської, Новокалинівської міської, Ралівської сільської, Рудківської міської, Самбірської міської, Старосамбірської міської, Стрілківської сільської, Турківської міської, Хирівської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який неодноразово продовжувався і діє на сьогоднішній день.

У зв`язку з вищевказаним, справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23, 27, 28 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування відповідача.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Позиція особи, яка звернулася із заявою в суд.

Як зазначає позивач, з 25.05.2015 року по 02.03.2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , рішенням Турківського районного суду Львівської області було розлучено сторони, в рахунок сплати аліментів він передав частку двохкімнатної квартири, що розташована по АДРЕСА_1 , після розірвання шлюбу продовжував нести додаткові витрати на її утримання, зокрема, регулярно здійснював оплату за її відвідування садочку "Казка" Управління освіти, культури, молоді і спорту Чопської міської ради. З моменту розірвання шлюбу відповідач систематично перешкоджає йому у виконанні обов`язків по вихованню дитини, у спілкуванні з нею та її вихованні, чим грубо порушує його права, а і права дитини, зокрема, право дитини на особисте спілкування з батьком. З часу виїзду на роботу до Швеції, де проживає по даний час, відповідачка припинила надавати йому можливість спілкування з дитиною. В листопаді 2020 року він звернувся до Державного міграційного управління Швеції із заявою про надання притулку, яка до цього часу перебуває на розгляді, а тому він не має можливості виїхати з Швеції, оскільки у такому разі втратить право на отримання притулку та право на постійне проживання і роботу у Швеції. Перебуваючи за межами України він неодноразово звертався до колишньої дружини з проханням надати можливість поспілкуватися з дочкою засобами телефонного та відеозв`язку, однак відповідачка постійно шукає приводи чому не дати йому можливості поспілкуватися з дочкою, або ігнорує дзвінки і повідомлення, або відверто стверджує, що ніколи він з ОСОБА_4 спілкуватися не буде. Він не бачить об`єктивних причин чому він не має права спілкуватися з дочкою, до якої він відчуває батьківську любов і опіку, оскільки хоче знати як вона живе, чим цікавиться, з ким спілкується, давати їй батьківські настанови і поради, допомагати із навчанням, обмінюватися з дочкою своїми міркуваннями щодо різних життєвих ситуацій, а відповідачка повинна сприяти такому спілкуванню, яке не може нашкодити спільній дочці, а створить для неї атмосферу захищеності та турботи. Вважає, що наявні обґрунтовані підстави для визначення судом способів його участі у спілкуванні та вихованні дочки.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що на його прохання відповідачка відмовляється надавати йому для спілкування з донькою у тому обсязі, який відповідає інтересам дитини такого віку, звернувся до суду за захистом свого права, і просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з дочкою ОСОБА_5 , визначити наступні способи участі у вихованні дитини: спілкування дочки ОСОБА_5 з ним, як з батьком, у режимі відеозв`язку засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, у будні дні після 19.00 год протягом 30 хвилин, у вихідні дні з 15 год до 18 год, проведення часу з дочкою кожні другі та четверті вихідні щомісяця після його повернення на територію України з 09.00 години до 20.00 години суботи та з 09.00 години до 20.00 години неділі, без присутності матері, на території м.Чоп Закарпатської області з можливістю відвідування розважальних закладів на території Закарпатської області; проведення часу з дочкою один раз на два місяці після його повернення на територію України у другі або четверті вихідні місяця з 16.00 години п`ятниці до 19.00 години неділі з можливістю відвідання місця проживання батька.

Представник позивача адвокат Сідорова І.А. висунутий позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача.

Відповідачка забезпечила представництво своїх інтересів в суді при допомозі участі у справі свого представника, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи підтвердженнями, клопотань на адресу суду не надсилала, причини не прибуття в суд не повідомила.

Повноважний представник відповідачки адвокат Мартинов Г.К. в судове засідання прибув, позов не визнає з підстав які наведені у відзиві, просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Мартинов Г.К. пояснив, що позивач, у віці 2 років покину дитину, виїхав за межу України, перебуваючи за межами України, маючи можливість прибути в Україну, самоусунувся від виховання дитини.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області повноважний представник не прибув, просив справу слухати у їхню відсутність, на адресу суду було надіслано висновок стосовно вирішення питання про розв`язання спору щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 шляхом визначення способів участі у вихованні дитини було розглянуло на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Чопської міської ради від 25.07.2023 року згідно протоколу №8, і запропоновано визначити такі способи участі у вихованні: спілкування доньки ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 у режимі відеозв`язку засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування у присутності матері у будні дні за бажанням дитини, у вихідні дні - протягом 30 хвилин після 19.00 години; роведення часу за бажанням дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 2 рази на місяць після його повернення на територію України в присутності матері; рекомендовано батькові ОСОБА_1 не порушувати визначені способи участі у вихованні дитини, виконувати свої батьківські обов`язки, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, матеріально утримувати.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування повноважний представник в судове засідання не прибув, надіслав клопотання, в якому просив суд розглядати справу без їх участі, на адресу суду скерували інформацію про неможливість скласти висновок стосовно вирішення питання про розв`язання спору щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 , оскільки мати ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_5 на території громади не проживають.

Заяви (клопотання) учасників справи.

05.05.2023 року позивачем подано позовну заяву.

Позивач 18.07.2023 року надіслав клопотання про долучення доказів.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування 18.07.2023 року надіслав клопотання про немождивість скласти висновок стосовно вирішення питання про розв`язання спору.

Відповідач 25.07.2023 року надіслав відзив на позовну заяву.

Позивач 25.07.2023 року надіслав клопотання про виклик свідків в судове засідання.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області 11.08.2023 року надіслав висновок стосовно вирішення питання про розв`язання спору щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Інших клопотань і заяв від сторін по справі на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 є її сином, ОСОБА_5 є її внучкою, а ОСОБА_2 колишня невістка. Син перебуває з 2018 року з межами України, систематично передає грошові кошти їй, а вона в свою чергу проводить оплати витрат внучки, купляє речі, які передає поштовим з`язком на адресу проживання внучки. Підтвердила, що ОСОБА_1 не взомозі спілкуватися зі своєю дочкою, оскільки перешкоди створює мама дитини, відповідачка по справі.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М. від 19.05.2023 року матеріали справи передано за територіальною юрисдикцією на розгляд до Турківського районного суду Львівської області з підстав, які вказані в ухвалі суду.

Ухвалою суду від 28.06.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, відкрито підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання, постановлено викликати в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, визнано явку сторін по справі в судові засідання обов`язковою, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву, визначено відповідачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу роз`яснено право подати зустрічний позов в строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачу заперечення. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування. Зобов`язано виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки і піклування висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду цивільну справу, визначено дати судових засідань, викликано в судове засідання в якомті свідка ОСОБА_6 .

Судові засідання про справі було призначено 25.07.2023 року, 31.07.2023 року, 15.08.2023 року, 06.09.2023 року, 11.09.2023 року, 18.09.2023 року, 03.10.2023 року, 25.10.2023 року, 09.11.2023 року, 28.11.2023 року, 12.12.2023 року, 19.12.2023 року.

Враховуючи неявку заінтересованої сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно вимог ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст.129 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

19.12.2023 року по справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував з 25.05.2015 року по 02.03.2018 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище " ОСОБА_7 "), що підтверджується свідоцтвом про шлюб відповідача від 05.09.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.11.2015 року.

Згідно рішення Турківського районного суду Львівської області від 02.03.2018 року у справі № 458/61/18 шлюб було розірвано.

Після припинення шлюбних стосунків наша спільна дитина ОСОБА_5 залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_2 , відповідачкою по справі, у АДРЕСА_1 .

З жовтня 2017 позивач виїхав за межі України в Швецію, де проживає по даний час.

14.03.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про стягнення аліментів на утримання дитини і за зутрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на аліменти, згідно якої ОСОБА_1 передав дочці ОСОБА_5 частку спільної сумісної власності в двохкімнатній квартирі загальною площею 56,1 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 втратила право на отримання від ОСОБА_1 аліменти на дочку.

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи в Швеції, звернувся до Державного міграційного управління Швеції із заявою про надання притулку. Вказана заява до цього часу перебуває на розгляді, рішення не прийнято.

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернуся в позовом в суд.

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обгрунтування заявлених вимог, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права.

Також відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. В свою чергу положення ч.1 ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року передбачено: «У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова уваги приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини»..

При ухваленні рішення відповідно до вимог ст..17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст..9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

У ст..9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, 16.07.2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04, § 57, 58, ЄСПЛ, 07.12.2006 року).

Відповідно до ст..18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є спільною дитиною ОСОБА_1 , позивача по справі, і ОСОБА_2 , відповідачки по справі.

Судом враховано, що після розлучення ОСОБА_1 , позивача по справі, і ОСОБА_2 , відповідачки по справі, такі особи перестали бути подружжям, проте залишилися батьками спільної дитини ОСОБА_5 .

Як встановлено судом, і даний факт визнано стороною позивача та відповідача, з матеріалів справи вбачається, після припинення відносин між сторонами, спільна дитина ОСОБА_5 проживає з матір`ю - ОСОБА_2 , відповідачкою по справі.

Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Сторона відповідача подала заперечення по суті позовних вимог в частині створення перешкод у спілкуванні з дитиною. Стороною відповідача в у відзиві на позовну заяву вказано, проте не надано доказів на підтвердження того, що позивач, як батко дитини турбується про дитину, цікавиться де дитина навчається, яку має успішність, які має здібності, який має стан здоров`я, приймає участь саме у вихованні дитини, утримує її, виконує обов`язки з матеріального забезпечення. Водночас стороною позивача не надано доказів, що позивач, перебуваючи тривалий час за межами України, не маючи ні наміру ні можливості повернутися в Україну, має реальні перешкоди у спілкуванні з дочкою як на момент звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи у суду, не надавши при цьому будь-яких доказів наявності безпосередніх засобів з`язку дочкою.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як визначено ст.ст.150, 151 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Статтею 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

За змістом ст..155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до вимог ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Вимога про зобов`язання матері усунути перешкоди у вихованні дитини, підлягає доказуванню виходячи із принципу змагальності сторін.

Відповідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Суд звертає увагу на те, що дана вимога зобов`язального характеру є певним запобіжним чинником, щоб в майбутньому недобросовісна сторона утрималася від дій, щодо обмеження одного з батьків на контакт з дитиною.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Таким чином, обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача через суб`єктивні причини - тривале перебування за межами України, займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає.

ЄСПЛ в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року звернув увагу на те, що вирішенні подібного спору треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Завдання держави - захистити і підтримати сім`ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. ЄСПЛ у рішенні у справі «Савіни проти України» наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 вказаної Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Судом встановлено, що батько дитини ОСОБА_1 з жовтня 2017 року виїхав за межі України, де проживає по даний час.

З огляду на встановлені обставини справи судом встановлено, що батько дитини без поважних причин самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків, що є порушенням прав дитини на нормальний духовний розвиток та розвиток особистості.

Нехтування обов`язками з боку батьків, в даному випадку ОСОБА_1 , принижує гідність дітей, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається для неї чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дітей, як з моральної, так і з правової точки зору.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, відповідно п.6. та п.7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

При вирішенні даної справи, суд враховує те, що проживання дитини упродовж тривалого часу у новій сім`ї, створеній її матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з ким не проживає, при наявності перешкод у спілкуванні з дитиною у ОСОБА_1 , заслуговує на увагу суду.

З наданих сторонами доказів вбачається, що між сторонами не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, внаслідок чого між сторонами, виходячи із заявлених вимог стороною позивача, виникають непорозуміння, що призвело до звернення позивача до суду з цього приводу.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом враховано, що в силу неприязних стосунків, які склалися між сторонами в процесі розлучення і після розлучення, батьки дитини не можуть мирно домовитися про час і місце зустрічей з дитиною, але й узагалі блокують спроби колишнього партнера вийти на зв`язок і переговорити, що частково підтверджено перепискою сторін у справі.

Судом також враховано те, що, нерідко той з батьків, з ким залишилася дитина, а в даному випадку ОСОБА_2 , може чинити на дитину психологічний тиск у формі співбесід, та налаштовувати дитину проти другого з батьків.

Кожна сторона по даній категорії спору, заслуговує розуміння і підтримки, проте батькам необхідно в першу чергу задуматися про те, яку непоправну шкоду наносить дитині обмеження у спілкуванні з батьком чи матір`ю.

Оскільки в Україні досі існує тенденція, що після розлучення діти переважно залишаються з матерями, що підтверджено матеріалами справи, побутує думка, що саме жінки використовують дітей, як засіб помсти колишньому чоловіку і батькові дитини за усі образи і невиправдані надії.

Сімейний кодекс України чітко вказує, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, за умови, що таке спілкування не шкодить нормальному розвиткові дитини.

Якщо домовитися мирно не вдається, закон пропонує два способи вирішення питання спілкування та участі у вихованні дитини після розлучення: через орган опіки та піклування; через суд. У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не вирішив добровільно питання спілкування та участі у вихованні дитини після розлучення, у зв`язку з чим вимушений був звернутися за захистом свого порушеного права в суд.

За наявними в матеріалах справи доказами, зважаючи на те, що між дитиною і батьком немає психологічного зв`язку й ОСОБА_5 з огляду на її вік, тривале перебування батька за межами України, та тривале проживання ОСОБА_5 з матір`ю повноцінно не сприймає ОСОБА_1 як батька, зустрічі батька з дитиною ОСОБА_5 доцільно розпочати з телефонних розмов за сприяння матері, скористатись сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 для вирішення питань, пов`язаних з вихованням дочки, поступовим налагодженням спілкування та формуванням емоційної прив`язаності дочки до батька, з врахуванням впливу на психоемоційний стан дитини.

Водночас судом враховано, що з жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків, з дитиною не спілкувався, участі в її вихованні не приймав, не звертався з цього приводу до органів захисту дітей, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, тривалий час не виявляв інтересу до внутрішнього світу дитини. Такі фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як

ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Під час вирішення такої справи, судом взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, враховує особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та стан її здоров`я.

До суду звертаються у випадку, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування або в інший спосіб чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.

Такі перешкоди мають бути доведені належними доказами: показаннями свідків; зверненнями в орган опіки і піклування; зверненнями у поліцію; листуванням чи іншою комунікацією між батьками.

При вирішенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною судом увраховано дії, що один із батьків не вживав дій, щоб подолати такі перешкоди.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд, виходячи з інтересів дитини з урахування даних обставин справи, враховуючи встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 не надала доказів того, що ОСОБА_1 в інтересах дитини доцільно позбавити права на спілкування з дитиною, враховуючи бажання позивача на спілкування з дитиною, суд задовільняє таку вимогу.

Встановлені судом обставини не були спростовані в установленому законом порядку належними та допустимими доказами.

Суд вважає, що таке втручання держави в особисте життя відповідача відповідає вимогам закону і має законну мету - захист інтересів дитини, її емоційного здоров`я та моралі, тобто відповідає цілям, зазначеним у п.2 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються ст..8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Суд звертає увагу на те, що дана вимога зобов`язального характеру є певним запобіжним чинником, щоб в майбутньому недобросовісна сторона утрималася від дій, щодо обмеження одного з батьків на контакт з дитиною.

У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27.11.1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 07.11.1996 року, п. 78.)

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року).

При вирішенні даного позову судом також враховано те, що інформація батька про неможливість спілкуватися з дитиною через дії матері дитини, відповідачки по справі, у зв`язку з можливим небажання дитини спілкуватися з батьком і відсутність прихильності дитини не можуть бути покладені в основу судового рішення, враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з одним із батьків, який перебуває у конфлікті з іншим з батьків, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи. За таких обставин можливе небажання дитини спілкуватися з батьком зумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження батька в реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею.

Визначаючи саме такий порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 02.11.1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дочки, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом враховано, що при наявності поданих сторонами доказів, при такому способі вирішення спору, враховуючи можливе «конфліктне» ставлення до батька ОСОБА_1 дитини ОСОБА_5 , які проживають окремо, можливе виникати у дитини після розлучення батьків, після залишення сім`ї батьком, відтак вірогідний вплив на дитину саме того із сторін, хто проживає разом із такою дитиною, суд задовольняє вимогу в частині способу участі у вихованні дитини шляхом спілкування дочки ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 у режимі відеозв`язку засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування.

Суд оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.1,6 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом при вирішенні даного спору враховано те, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Термін "суд" може поширюватися на органи, які розглядають обмежене коло специфічних питань, якщо такий орган забезпечений відповідними гарантіями, однією із яких відповідно до п.95 рішення Європейського суду з прав людини "Рінгайсен проти Австрії" від 16.07.1971 року є те, що процес у таких органах має забезпечувати виконання гарантій справедливого судочинства.

З огляду на наведене те, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його вимоги, а відповідач не спростував правомірність і законність своїх дій, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правих норм, суд приходить до висновку про те, що підстави для усунення батька від спілкування з дитиною відсутні, а тому, враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку.

Визначаючи конкретний порядок участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд виходить також з положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відтак, з урахуванням змісту позовних вимог, суд вважає за доцільне позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в частині зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити і визначити наступні способи участі у вихованні дитини: спілкування дочки ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 у режимі відеозв`язку засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, у будні дні після 19.00 год протягом 30 хвилин, у вихідні дні з 15 год до 18 год.

Встановлюючи вказаний спосіб участі батька у вихованні дитини, суд керується виключно інтересами дитини.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в частині проведення часу ОСОБА_1 з дочкою кожні другі та четверті вихідні щомісяця після його повернення на територію України з 09.00 години до 20.00 години суботи та з 09.00 години до 20.00 години неділі, без присутності матері, на території м.Чоп Закарпатської області з можливістю відвідування розважальних закладів на території Закарпатської області; проведення часу ОСОБА_1 з дочкою один раз на два місяці після його повернення на територію України у другі або четверті вихідні місяця з 16.00 години п`ятниці до 19.00 години неділі з можливістю відвідання місця проживання батька в цій частині, суд вважає необхідним зауважити, те що судовому захисту підлягають припинення суб`єктивних порушених прав, відновлення порушених прав та охоронюваний інтересе, а в майбутньому позивач не позбавлений можливості в подальшому вирішити питання щодо зміни способу його участі у вихованні дитини з урахуванням її віку, стану здоров`я, зміни ставлення дитини до нього, укріпленням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків між ними.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що між сторонами склались відносини, які позбавляють позивача ОСОБА_1 , як батька дитини ОСОБА_5 можливості регулярно спілкуватися з дитиною ОСОБА_5 , суд дійшов до висновку про доцільність спілкування батька з дочкою, а такому прийшов до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

При цьому встановлюючи порядок побачень батька з дочкою, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку спілкування батька з дитиною, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам.

Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-8 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У рішенні Конституційного суду України № 12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України.

Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року № R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D).

Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях.

Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат.

Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Згідно долученої до заяви квитанції № 65629933 від 05.05.2023 року вбачається, що позивачем у АБ «Укргазбанк» було оплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою автоматизованою системою документообігу суду.

21.06.2023 року на електронну адресу Турківського районного суду Львівської області від Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла виписка про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового розгляду в розмірі 536,80 грн.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Приймаючи до уваги вище вказане, на підставі викладеного, керуючись ст.ст.2-5,10,12,19,23,27,28,76-81,258,263-265,268,272,273,310-314,352,354 ЦПК України, ст.ст.7,141,157,159 СК України, ст.ст.8,12,15 Закону України «Про охорону дитинства», суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - задовольнити частково.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в частині зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - задовольнити.

Визначити наступні способи участі у вихованні дитини: спілкування дочки ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 у режимі відеозв`язку засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, у будні дні після 19.00 год протягом 30 хвилин, у вихідні дні з 15 год до 18 год.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області, виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в частині проведення часу ОСОБА_1 з дочкою кожні другі та четверті вихідні щомісяця після його повернення на територію України з 09.00 години до 20.00 години суботи та з 09.00 години до 20.00 години неділі, без присутності матері, на території м.Чоп Закарпатської області з можливістю відвідування розважальних закладів на території Закарпатської області; проведення часу ОСОБА_1 з дочкою один раз на два місяці після його повернення на територію України у другі або четверті вихідні місяця з 16.00 години п`ятниці до 19.00 години неділі з можливістю відвідання місця проживання батька - відмовти.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 5750,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://tk.lv.court.gov.ua/

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ;

місце реєстрації за адресою: місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 30.03.2006 року Зборівським РВ УМВС в Тернопільській області; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 ;

місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_4 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Чопської міської ради Закарпатської області;

юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до ЄДРЮОФОПГФ: вул. Берег,2 м. Чоп Закарпатська область, .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування

юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до ЄДРЮОФОПГФ: вул. І.Франка,4 смт Бориня Самбірський район Львівська область 82547), ідентифікаційний код в .

Повний текст судового рішення складено 29.12.2023 року.

Суддя Р.І.Ференц