Постанова

Іменем України

02 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 760/16056/15-ц

провадження № 61-8760св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рачука Олега Олександровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року у складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О.,

Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позов мотивований тим, що у липні 2015 року до нього звернувся представник ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти на суму 300 000,00 доларів США, які відповідач начебто надавав йому за розпискою від 17 березня 2014 року.

Вважає договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня

2014 року, недійсним та ставить під сумнів автентичність розписки, оскільки ані сума грошей, ані дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші.

З огляду на вказане просив визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня

2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, враховуючи неможливість проведення експертизи за відсутності оригіналу розписки, який знаходиться в матеріалах іншої цивільної справі, дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження належними доказами. Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин ненаписання чи непідписання позивачем оспорюваної розписки, а також доказів того, чи мали місце будь-які виправлення в розписці щодо суми боргу, дати написання розписки та повернення грошових коштів, позивачем при розгляді справи надано не було.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Зайвим А.О., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що оскільки Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз неодноразово повідомлялось суду про неможливість надання висновку судової експертизи у зв`язку із відсутністю оригіналу розписки

від 17 березня 2014 року, а також беручи до уваги неодноразові клопотання позивача про витребування доказів, які були невмотивовано відхилені судом, висновки апеляційного суду про безпідставність та недоведеність позовних вимог є передчасними.

При новому розгляді справи, постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документіву розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 17 березня 2014 року, будь-які зміни шляхом виправлення, дописування, підчистки, виконання тексту поверх написаного - не вносилось, її зміст є первинним. Рукописний текст у розписці від 17 березня 2014 року виконаний ОСОБА_1 . Підпис, який міститься у розписці від 17 березня 2014 року між рукописними записами: «17.03.2014» та «/ ОСОБА_1 /», - виконаний

ОСОБА_1 .

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, зокрема той факт, що підпис в розписці від 17 березня 2014 року виконаний саме ОСОБА_1 , і висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 не спростований позивачем, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рачука О. О. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рачук О. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, провадження № 61-42076св18, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6?63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит позивача ОСОБА_1 , оскільки покази позивача також на рівні з висновком експертизи є доказами у вказаній цивільній справі, проте суд не призначив додаткову технічну експертизу документа, чим позбавив позивача можливості спростувати результати висновку експертизи від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32.

Також не погоджується з висновком спеціаліста № 945 по почеркознавчому дослідженню підпису та рукописних записів, складеним 22 травня 2016 року спеціалістом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, у якому зроблено висновок про те, що рукописний текст в розписці від 17 березня 2014 року та підпис від імені ОСОБА_1 виконаний самим позивачем, та на якому ґрунтується рішення суду першої інстанції.

Вважає, що судами попередніх інстанцій не було встановлено, чи був укладений договір позики у формі розписки між сторонами 17 березня 2014 року та чи отримав ОСОБА_1 від відповідача кошти у борг у розмірі 300 000,00 дол. США, тому у справі необхідно вирішити питання про наявність підстав для призначення додаткової судово-технічної експертизи розписки, яка є єдиним доказом сторони позивача.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 березня 2014 року складено розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 300 000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх до 28 лютого 2015 року. У матеріалах справи міститься копія оспорюваної розписки, оригінал якої знаходився в матеріалах цивільної справи Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваною розпискою.

Також представником відповідача надано копію висновку спеціаліста

№ 945 по почеркознавчому дослідженню підпису та рукописних записів, складеного 22 травня 2016 року спеціалістом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, у якому зроблено категоричний висновок про те, що рукописний текст в розписці від 17 березня 2014 року та підпис від імені ОСОБА_1 виконаний самим ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про витребування доказів.

Витребувано від Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області оригінал боргової розписки від 17 березня

2014 року, який було подано до матеріалів цивільної справи

№ 398/2396/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

11 листопада 2020 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області було направлено оригінал боргової розписки від 17 березня 2014 року на адресу Київського апеляційного суду.

Київським апеляційним судом було задоволено також клопотання сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питань:

1. Чи мають місце у розписці від 17 березня 2014 року будь-які виправлення, дописування, стирання (підтирання), нанесення тексту поверх написаного?

2. Чи текст розписки від 17 березня 2014 року написаний власноруч ОСОБА_1 ?

3. Чи на розписці від 17 березня 2014 року міститься підпис саме ОСОБА_1 ?

10 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.

У наданому висновку експертів вказано, що у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 17 березня 2014 року, будь-які зміни шляхом виправлення, дописування, підчистки, виконання тексту поверх написаного - не вносилось, її зміст є первинним. Рукописний текст у розписці від 17 березня 2014 року виконаний ОСОБА_1 . Підпис, який міститься у розписці від 17 березня 2014 року між рукописними записами: «17.03.2014» та «/ ОСОБА_1 /», - виконаний

ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),

а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з позовної заяви, основною підставою позову є визнання оспорюваного договору позики недійсним як неукладеного відповідно до вимог статті 638 ЦК України, оскільки розписка не містить підпису позивача, як того вимагає норма статті 1047 ЦК України.

При новому розгляді справи, Київським апеляційним судом було задоволено клопотання сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питань:

1. Чи мають місце у розписці від 17 березня 2014 року будь-які виправлення, дописування, стирання (підтирання), нанесення тексту поверх написаного?

2. Чи текст розписки від 17 березня 2014 року написаний власноруч ОСОБА_1 ?

3. Чи на розписці від 17 березня 2014 року міститься підпис саме ОСОБА_1 ?

10 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.

У наданому висновку експертів вказано, що у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 17 березня 2014 року, будь-які зміни шляхом виправлення, дописування, підчистки, виконання тексту поверх написаного - не вносилось, її зміст є первинним. Рукописний текст у розписці від 17 березня 2014 року виконаний ОСОБА_1 . Підпис, який міститься у розписці від 17 березня 2014 року між рукописними записами: «17.03.2014» та «/ ОСОБА_1 /», - виконаний

ОСОБА_1 .

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, зокрема той факт, що підпис в розписці від 17 березня 2014 року виконаний саме ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 не спростований позивачем, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не призначив додаткову технічну експертизу документа (розписки), чим позбавив позивача можливості спростувати результати висновку експертизи від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32, є безпідставними.

Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження.

Враховуючи, що експертний висновок від 17 травня 2022 року

№ 22110/21-33/22111/21-32 є повним та ясним, підстав для призначення додаткової судової експертизи у суду апеляційної інстанції не було.

Крім того питання, які просив поставити позивач перед експертами у додатковій експертизі, не ставились при проведенні первинної експертизи, що суперечить суті додаткової експертизи.

Також безпідставними є й доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не було встановлено, чи був укладений договір позики у формі розписки між сторонами 17 березня 2014 року та чи отримав ОСОБА_1 від відповідача кошти у борг у розмірі 300 000,00 дол. США.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, позивачем по даній справі вказані вимоги з наданням підтверджуючих доказів до суду не пред`являлися.

При цьому, суд зазначає, що умови договору позики підтверджують, що укладаючи цей договір, сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання.

З урахуванням установлених у справі обставин та змісту умов договору про отримання позичальником суми позики, Верховний Суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, а тому є необґрунтованими доводи касаційної скарги про неотримання позичальником суми позики за договором від 17 березня 2014 року.

Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору,

у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором.

При цьому, суд касаційної інстанції враховує, що згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження

№ 61-9197св21).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рачук О. О. посилався на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит позивача ОСОБА_1 , оскільки покази позивача також на рівні з висновком експертизи є доказами у вказаній цивільній справі.

Разом з тим, як зазначалося вище, згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, провадження № 61-42076св18, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6?63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рачука Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня

2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня

2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян