Дата документу 28.02.2023 Справа № 336/6438/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6438/18
Провадження №22-ц/807/385/23
Головуючий в 1-й інстанції - Щаслива О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, про визначення порядку користування житловим будинком,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком. На обґрунтування позову посилалася на таке. Їй та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , зокрема, вона є власником 11/16 частини, а відповідач - 5/16. Житловий будинок, який має загальну площу 89 кв. м, житлову площу 52,3 кв. м, складається з чотирьох жилих кімнат: 1-4 площею 8,2 кв. м, 1-5 площею 12 кв. м, 2-5 площею 14,6 кв. м, 2-6 площею 17,5 кв. м, коридору 1-1 площею 4,9 кв. м, санвузла 1-2 площею 4,5 кв. м, кухні 1-3 площею 7,5 кв. м, коридору 2-1 площею 5,4 кв. м, коридору 2-2 площею 2,9 кв. м, санвузла 2-3 площею 2,9 кв. м, кухні 2-4 площею 8,6 кв. м. Позивачка фактично користується коридором 1-1 площею 4,9 кв. м, санвузлом 1-2 площею 4,5 кв. м, кухнею 1-3 площею 7,5 кв. м, кімнатою 1-4 площею 18,2 кв. м, кімнатою 1-5 площею 12 кв. м, загальна площа яких становить 37,1 кв. м, хоча площа приміщень, яка має перебувати у її користуванні відповідно до розміру її частки, повинна становити 61,2 кв. м. Водночас відповідач, на частку якого припадає 27,8 кв. м, використовує приміщення загальною площею 51,9 кв. м, яка майже вдвічі більше тієї, право на яку йому належить. Оскільки позивачка має право на користування належним їй нерухомим майном у розмірі, пропорційному розміру частки на праві спільної власності, просила виділити їй в користування приміщення загальною площею 51,7 кв. м, які відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи складаються з: коридору 1-1 площею 4,9 кв. м, санвузла 1-2 площею 4,5 кв. м, кухні 1-3 площею 7,5 кв. м, кімнати 1-4 площею 18,2 кв. м, кімнати 1-5 площею 12 кв. м, кімнати 2-5 площею 14,6 кв. м. За відповідачем пропонувала залишити у користуванні коридор 2-1 площею 5,4 кв. м, коридор 2-2 площею 2,9 кв. м, санвузол 2-3 площею 2,9 кв. м, кухню 2-5 площею 8,6 кв. м, кімнату 2-6 площею 17,5 кв. м, що становить 37,3 кв. м загальної площі (17,5 кв. м житлової площі). Для забезпечення користування приміщеннями у порядку відповідно до висновку експерта необхідно влаштувати дверний отвір між приміщеннями 1-5 та 2-5, а також закласти дверний отвір між приміщеннями 2-5 та 2-4. Таке переобладнання не потребує отримання будівельного паспорта, а вона готова його здійснити за рахунок власних коштів та зусиль за умови, що відповідач не буде чинити їй у цьому перешкоди. Вирішити питання визначення порядку користування житлом у позасудовому порядку неможливо через відмову відповідача. З урахуванням викладеного просила визначити порядок користування приміщеннями у житловому будинку відповідно до висновку експерта, а також покласти на неї відповідальність за здійснення переобладнань, передбачених висновком, та зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди під час здійснення переобладнання. Господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці, а саме: душ літ. «Ж», погріб літ. «пг», колонку № 3, ворота № 6, паркани № 7, 8, 9, 10, ворота № 11, стіну будівлі № 12, замощення № «І», «ІІ», «ІІІ» залишити у спільному користуванні співвласників.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року, позов задоволено. Визначено порядок користування будинком АДРЕСА_1 .

Надано у користування ОСОБА_2 такі приміщення у будинку, а саме: кімнату 1-1 площею 4,9 кв. м, санвузол 1-2 площею 4,5 кв. м, кухню 1-3 площею 7,5 кв. м, кімнату 1-4 площею 18,2 кв. м, кімнату 1-5 площею 12 кв. м, кімнату 2-5 площею 14,6 кв. м загальною площею 51,6 кв. м.

Надано в користування ОСОБА_1 приміщення будинку: коридор 2-1 площею 5,4 кв. м, коридор 2-2 площею 2,9 кв. м, санвузол 2-3 площею 2,9 кв. м, кухню 2-5 площею 8,6 кв. м, кімнату 2-6 площею 17,5 кв. м загальною площею 37,3 кв. м.

Розташовані на земельній ділянці під будинком душ літ. «Ж», погріб літ. «пг», колонку № 3, ворота № 6, паркани № 7, 8, 9, 10, ворота № 11, стіну будівлі № 12, замощення № I, II, III залишено у спільному користуванні сторін.

Покладено на ОСОБА_2 відповідальність за улаштування дверного отвору між приміщеннями 1-5 та 2-5, а також закладення дверного отвору між приміщеннями 2-5 та 2-4.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у проведенні переобладнань у будинку, а саме: улаштуванні дверного отвору між приміщеннями 1-5 та 2-5 та закладенні дверного отвору між приміщеннями 2-5 та 2-4.

Стягнуто з відповідача судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що прибудова під літ. А-1, а-3, що є єдиним житлом відповідача не входила до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 так як є самочинною побудовою, що підтверджується відповідними судовими рішеннями. Тобто ОСОБА_3 за життя розпорядилась не належною їй житловою прибудовою літ. А-1 відносно якої протягом 2011-2016 років велись спори. Рішення нотаріуса як реєстратора від 08.06.2018 щодо реєстрації права власності на ОСОБА_3 є незаконним так як на час реєстрації були відсутні правовстановлюючі документи. Також позивачем не було надано до суду жодних доказів порушення її права користування спірним житловим будинком та земельною ділянкою з боку відповідача, або обмеження її у праві користування належними їй частинами житлового будинку. Апелянт також не вважає наданий експертом ОСОБА_4 варіант перебудови можливим до виконання та затратним для своєї родини. Крім того, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належно повідомленого відповідача.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1)неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 . Позивач є власником 11/16 частин вказаного майна, відповідачу належить 5/16 його частин.

Згідно даних технічного паспорту будинок, який має загальну площу 89 м2, житлову площу 52,3 м2 та складається з чотирьох жилих кімнат: 1-4 площею 8,2 м2, 1-5 площею 12 м2, 2-5 площею 14, 6 м2, 2-6 площею 17, 5 м2, коридору 1-1 площею 4, 9 м2, санвузлу 1-2 площею 4, 5 м2, кухні 1-3 площею 7, 5 м2, коридору 2-1 площею 5,4 м2, коридору 2-2 площею 2,9 м2, санвузлу 2-3 площею 2,9 м2, кухні 2-4 площею 8,6 м2.

Між сторонами склався порядок користування означеними приміщеннями, який полягає в тому, що позивач фактично користується коридором 1-1 площею 4,9 м2, санвузлом 1-2 площею 4, 5 м2, кухнею 1-3 площею 7, 5 м2, кімнатою 1-4 площею 18,2 м2, кімнатою 1-5 площею 12 м2, загальна площа яких становить 37,1 м2.

Відповідач використовує коридор 2-1 площею 5,4 м2, коридор 2-2 площею 2,9 м2, санвузол 2-3 площею 2,9 м2, кухню 2-4 площею 8,6 м2, кімнату 2-5 площею 14, 6 м2, кімнату 2-6 площею 17, 5 м2.

Загальна площа будинку складає 89 м2, загальна площа приміщень, якими користується ОСОБА_2 становить 37,1 квадратних метрів; площа приміщень, що перебувають у користуванні ОСОБА_1 обчислюється 51,9 квадратних метрів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначав, що враховуючи розмір загальної площі будинку, яка перебуває у спільній частковій власності сторін, позивачу належить право на користування частиною спірного житлового будинку площею 61,18 м2 (89 м2 : 16 х 11), відповідачу - право на користування приміщеннями площею 27,82 м2 (89 м2 : 16 х 5). Проте, у фактичному користуванні позивача знаходиться приміщень площею 37,1 м2, у користуванні відповідача перебувають приміщення загальною площею 51,9 м2, що свідчить про порушення права учасника спільної часткової власності на здійснення цього права щодо частини нерухомого майна, яка відповідає розміру його частки.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, враховуючи наступне.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Публічний розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Згідно з матеріалами справи ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року проведено підготовче засідання у цій справі та призначено її на 05 січня 2021 року (т. 1, а. с. 247-248).

Відповідно до витягу з журналу ведення протоколу судового засідання після призначення справи до розгляду від 05 січня 2021 року справу відкладено у зв`язку з неявкою відповідача та призначено до судового розгляду на 08 лютого 2021 року.

Разом з тим, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме судової повістки про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, яке призначено на 08 лютого 2021 року, в матеріалах справи немає.

Отже, аналіз матеріалів справи свідчить, що про судове засідання, призначене на 08 лютого 2021 року, в якому ухвалено рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 належним чином не був повідомлений.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань», стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У справі, яка переглядається, відомостей про належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції, призначений на 08 лютого 2021 року, у матеріалах справи немає. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 08 лютого 2021 року, за відсутності учасника справи - відповідача ОСОБА_1 , належним чином не повідомленого про місце, дату та час судового засідання.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року ОСОБА_1 посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме про розгляд справи без належного повідомлення його про дату, час та місце судового засідання (т. 2, а. с. 22-29).

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Що стосується заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, то слід зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. ( ч. 1-3 ст.358 ЦК України).

Судом встановлено, що між співвласниками спірного домоволодіння наявний конфлікт щодо користування ним, згоди сторони добровільно дійти не можуть.

За змістом відзиву на позовну заяву та пояснень наданих в судових засіданнях відповідач ОСОБА_1 не визнає право ОСОБА_2 на фактичне користування житловим будинком у відповідності до її частки у спільній частковій власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_2 належать 11/16 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі спадкового договору, укладеного 08.05.2015 між нею та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 746.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 78438331: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , має загальну площу 89 кв. м. та житлову площу 52,3 кв. м.

Право власності ОСОБА_2 за 11/16 частин вказаного будинку на підставі вищезазначеного спадкового договору внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 33464773 від 18.01.2017.

Згідно з ч. 1,2,4 ст. 182 ЦПК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 вказаного Закону, реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Таким чином, право власності ОСОБА_2 на 11/16 частин спірного житлового будинку, загальна площа якого складає 89 м.кв., підтверджена відповідними правовстановлюючими документами і технічним паспортом та зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази скасування документів на підставі яких проведено відповідну державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 чи скасування запису № 18604357 про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, колегія суддів не приймає доводи апелянта, які засновані на тому, що рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 є незаконним з підстав проведення його за відсутності правовстановлюючих документів.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що прибудова під літ. А-1 має статус самовільної і її площа не може були включена до складу площі спірного житлового будинку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, в технічному паспорті, який складений за наслідками інвентаризації житлового будинку, відсутні посилання на самочинне будівництво, що як таке, що побудовано до 5 серпня 1992 року, не належить до самочинного у відповідності до «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.03.2001 року.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що житлові будинки чи прибудови до них побудоваі до 5 серпня 1992 року не підлягають прийняттю в експлуатацію, а спірне приміщення літ. «А-1» побудоване ще у 1986 році, то воно відповідно до законодавства не є самочинним. Станом на 22 жовтня 2012 року вказана прибудова не вважалась самочинно збудованою на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та ЖКГ України №404 від 9 березня 2012 року.

Вказана доводи відповідачем не спростовані.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження, № 151-17 проведеного на замовлення ОСОБА_2 28.07.2017 було визначено лише один варіант розподілу спірного житлового будинку, за яким співвласнику ОСОБА_2 виділяється наступні приміщення в житлового будинку: прим. 1-1 (4,9м2) - коридор; прим. 1-2 (4,м2) - санвузол; прим. 1-3 (7,5 м2) - кухня; прим. 1-4 (8,2 м2) - кімната; прим. 1-5 (12,0 м2) - кімната; прим. 2-5 (14,6 м2) - кімната разом 51,6 м2. Співвласнику ОСОБА_1 виділяється наступні приміщення в житловому будинку: 2-1 площею 5,4 м2, коридор 2-2 площею 2,9 м2, санвузол 2-3 площею 2,9 м2, кухню 2-5 площею 8,6 м2, кімнату 2-6 площею 17, 5 м2 загальною площею 37,3 м2 (а. с. 17-31).

Згідно варіанту №1 розподілу необхідно виконати наступні переобладнання в житловому будинку: між приміщеннями 1-5 та 2-5 улаштувати дверний отвір, між приміщеннями 2-5 та 2-4 закласти дверний отвір.

Таким чином, після виконання вказаних переобладнань у кожного із співвласників буде наявна ізольована частина житлового будинку з окремими виходами. Як вказано судовим експертом ОСОБА_4 вказані переобладнання не порушують вимоги ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення.»

Відповідно до вказаного варіанту розподілу частки співвласників в житловому будинку складатимуть 58/100 частин - ОСОБА_2 , 42/100 частин ОСОБА_1 .

При цьому судом першої інстанції правильно встановлено, що у даному випадку такий порядок користування не посягає на право відповідача, який отримує в користування приміщення, чия площа на 9,48 м2 більше площі на яку він вправі претендувати у відповідності до розміру його частки в праві спільної власності.

Як передбачено ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 не були спростовані належними та допустимими доказами висновки судового експерта Майстренко І.О. Дніпропетровського НДІСЕ щодо можливості розподілу спірного житлового будинку за варіантом розподілу №1. Окрім того, відповідач також не заявляв клопотань щодо призначення додаткової чи повторної експертизи з цих питань.

За вказаних обставин посилання апеляційної скарги на неможливість вчинення визначених експертом переобладнань щодо вчинення та закладання дверного отвору є необґрунтованими та непідтверджені матеріалами справи.

Посилання відповідача на положення ст. 357 ЦК України та твердження відносно того, що прибудова літ. А-1 збудована ОСОБА_1 та є його особистою власністю, є неприйнятними.

Так, положеннями ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Наразі в матеріалах справи відсутні докази реєстрації прибудови літ. А-1 як особистої приватної власності ОСОБА_1 .

В описових частинах судових рішень, на зміст яких посилається відповідач, міститься інформація щодо того, що вказана прибудова була створена як самим ОСОБА_1 так і ОСОБА_5 разом з своїм чоловіком ОСОБА_6 (а.с. 39,42 т. 2), яка не може бути прийнята апеляційним судом в якості належного, допустимого доказу у цій справі.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що встановлений порядок користування домоволодінням, який запропонований експертом та який просив встановити позивач, буде найбільш раціональним, забезпечить можливість експлуатації та обслуговування житлового будинку та розташованих на земельній ділянці господарсько-побутових споруд.

Встановлення порядку користування домоволодінням між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних на праві власності кожному із співвласників.

З урахуванням загального принципу цивільного судочинства, справедливості, добросовісності та розумності, а також відповідно до принципу пропорційності, як елементу конституційного принципу верховенства права, колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції порядок користування домоволодінням не порушує прав та інтересів кожного із співвласників та відповідає засадам справедливості.

Ураховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням норм процесуального права та у справі слід ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради про визначення порядку користування житловим будинком - задовольнити.

Визначити порядок користування будинком АДРЕСА_1 .

Надати в користування ОСОБА_2 приміщення в будинку, а саме: кімнату 1-1 площею 4, 9 м2, санвузол 1-2 площею 4, 5 м2, кухнею 1-3 площею 7, 5 м2, кімнатою 1-4 площею 18,2 м2, кімнатою 1-5 площею 12 м2, кімнатою 2-5 площею 14, 6 м2 загальною площею 51,6 м2,.

Надати в користування ОСОБА_1 приміщення в будинку: коридор 2-1 площею 5,4 м2, коридор 2-2 площею 2,9 м2, санвузол 2-3 площею 2,9 м2, кухню 2-5 площею 8,6 м2, кімнату 2-6 площею 17, 5 м2 загальною площею 37,3 м2.

Розташовані на земельній ділянці під будинком душ Ж, погріб пг, колонку № 3, ворота № 6, паркани №/№ 7, 8, 9, 10, ворота № 11, стіну будівлі № 12, замощення №/№ І, П, Ш залишити у спільному користуванні сторін.

Покласти на ОСОБА_2 відповідальність за улаштування дверного отвору між приміщеннями 1-5 та 2-5, а також закладення дверного отвору між приміщеннями 2-5 та 2-4.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод при проведенні переобладнань в будинку, а саме: улаштуванні дверного отвору між приміщеннями 1-5 та 2-5 та закладенні дверного отвору між приміщеннями 2-5 та 2-4.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1409 грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 6 березня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков