Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3559/21 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 3 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3559/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про виділ частки в натурі з домоволодіння і земельної ділянки, що є у спільній частковій власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. в м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила виділити в натурі майно, що належить їй на праві спільної часткової власності, а саме 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину у домоволодінні по АДРЕСА_1 , як відокремлений об`єкт (квартира АДРЕСА_2 ). Позов мотивовано тим, що вона та відповідач являються співвласниками будинку по АДРЕСА_1 , де кожному належить по 1/2 частці зазначеного будинку та земельної ділянки. Зазначала, що немає можливості в добровільному порядку здійснити поділ будинку, оскільки щодо його поділу відповідач заперечував, а на даний час і його правонаступник. Посилаючись на те, що оскільки вона є власником 1/2 частки будинку і має право на виділення її в натурі, а відповідач ОСОБА_3 не погоджується в добровільному порядку здійснити поділ часток, просила суд позов задовольнити.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 жовтня 2022 року залучено до участі у справі як належного відповідача, правонаступника померлого відповідача ОСОБА_2 - спадкоємця ОСОБА_3 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Виділено в натурі у власність ОСОБА_1 585/1000 частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , до складу якої входить: по прибудові (а): кухня 1-3 площею 13.1 кв.м.; санвузол 1-4 площею 7.1 кв.м, загальною площею 20,2 кв.м.; по житловому будинку (А): частина житлової кімнати 1-5 площею 15.7 кв.м.; житлова кімната 1-8 площею 15,3 кв.м, загальною площею 31 кв.м.; по надвірним будівлям та спорудам: сарай літ. (Б); гараж літ. (Д); вбиральня літ (3); 1/2 огорожі літ (№4). Виділено в натурі у власність ОСОБА_3 - 415/1000 частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , до складу якої входить: по прибудові (а): коридор 1-1 площею 6.4 кв.м.; комора 1-2 площею 3.1 кв.м, загальною площею 9,5 кв.м.; по житловому будинку (А): частина житлової кімнати 1-5 площею 12.3 кв.м.; житлова кімната 1-7 площею 11,3 кв.м, загальною площею 23,6кв.м.; по надвірним будівлям та спорудам: тераса літ. (а1); ганок літ (№1); навіс літ. (К); 1/2 огорожі літ (№4). Зобов`язано ОСОБА_3 для забезпечення ізольованого користування виділених приміщень у житловому будинку провести наступні будівельні роботи: влаштувати прибудову розміром 2,1х5,00 м для розміщення в ній кухні та вхідного коридору; влаштувати дверний проріз між новоствореною прибудовою та приміщенням 1-1 на місці вікна; перемістити перегородку між приміщеннями 1-1 та 1-2 для влаштування санвузла площею не менше 3,8 кв.м. в приміщенні 1-2; влаштувати віконний проріз площею не менше 2,0 кв.м., в приміщенні 1-5 зі сторони тераси; об`єднати приміщення 1-5 з приміщенням 1-7 шляхом демонтування перегородки або влаштування арки; влаштувати розмежування окремих інженерних мереж та санітарно-технічних зручностей. Зобов`язано ОСОБА_1 для забезпечення ізольованого користування виділених приміщень у житловому будинку провести наступні будівельні роботи: влаштувати прибудову розміром 2,1х2,50 м для розміщення в ній вхідного коридору; влаштувати дверний проріз між новоствореною прибудовою та приміщенням 1-6; влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-5; влаштувати двірний проріз між приміщеннями 1-4 та 1-5; замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-4 з попереднім демонтажем дверної коробки; об`єднати приміщення 1-5 з приміщенням 1-6 шляхом влаштування арки; розділити приміщення 1-5 на приміщення площами 12,3 кв.м. та 15.7 кв.м. шляхом влаштування перегородки; влаштувати розмежування окремих інженерних мереж та санітарно-технічних зручностей. Припинено за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 35 342,00 грн. ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 303 кв.м., що дорівнює її ідеальній частці і складається з однієї частки: ділянка площею 303 кв.м., позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах:6,32-1,74-5,57-14,29-11,79-9,65-4,71-3,07-4,74-0,13-8,61 по лінії розподілу; 2,51-6,67-6,37-1,99-6,44-2,09 по межі ділянки. Виділено ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 303 кв.м., що дорівнює її ідеальній частці і складається з однієї частки: ділянка площею 303 кв.м., позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північно-західного кута, в метрах:1,73-3,18-1,87-2,45-5,14-4,86-2,40-2,33-2,25-2,37-7,79-9,97-10,32-10,03 по лінії розподілу; 2,27-4,24-0,67-0,63 по межі ділянки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 15 707,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме вихід за межі заявлених позовних вимог та принцип змагальності сторін. Суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні заявленого позову в повному обсязі, оскільки при наявності двох співвласників у спільній частковій власності , задоволення позову одним із співвласників до іншого в порядку ст.364 ЦК України про виділ в натурі частки спільної часткової власності , повністю виключено, враховуючи правові позиції Верховного Суду. Крім того, висновок експерта підлягає критичній оцінці, не лише тому що його було зроблено із зовсім інших питань, ніж заявлені позовні вимоги. Експерту судом було запропоновано надати можливі варіанти поділу між співвласниками в натурі будинку з господарськими будівлями , однак при цьому йому не пропонувалося це зробити з найменшим відхиленням від ідеальних часток. Таким чином, висновок експертизи наявний у матеріалах справи, є неналежним доказом , так як не містить інформацію, що стосується предмета доказування.

У відзиві ОСОБА_1 зазначила, що апеляційна скарга відповідача є безпідставною та недоведеною, а викладені у ній доводи не знаходять свого відображення у матеріалах цивільної справи та не спростовують висновків суду першої інстанції у його рішенні, яке у свою чергу є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм належна правова оцінка, його висновки узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні відповідного рішення. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 на підставі договору про поділ майна подружжя від 18.10.2013, згідно якого вона та ОСОБА_2 набули право власності на домоволодіння по 1/2 частці кожен, відповідач ОСОБА_3 , як правонаступник після смерті ОСОБА_2 набула право на 1/2 частки в домоволодінні в порядку спадкування.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виділення кожній із сторін частки в спірному житловому будинку максимально наближеній до їх ідеальних часток, що забезпечить розумний баланс інтересів сторін як співвласників. Також враховуючи, що за вибраним судом варіантом виділу частки позивачки ОСОБА_1 із спірного житлового будинку призводить до відхилення від розмірів ідеальних часток співвласників, суд дійшов до висновку про їх зміну відповідно до фактичного стану (585/1000 ОСОБА_1 та 415/1000 ОСОБА_3 ) та стягнення з позивача ОСОБА_1 грошової компенсації на користь відповідача ОСОБА_3 в розмірі 35342 грн., що є грошовим еквівалентом частки власника, на яку вона зменшилась.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають положенням матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною четвертою ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні позивачу та співвласникам житлові будинки, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, потрібно брати до уваги цю угоду.

Отже, при вирішенні спору суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності усталеного порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 734/2499/16-ц (провадження № 61-14837св19).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

З метою вирішення питання щодо технічної можливості виділити позивачу та відповідачу в натурі по 1/2 частці будинковолодіння та земельної ділянки суд першої інстанції призначив у справі судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу.

У висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз від 17 січня 2022 року № 210917/2-З.О.В. зазначено про технічну можливість розподілу житлового будинку на дві ізольовані частини, які можна переобладнати в окремі квартири без порушення будівельних норм. Експерт запропонував два варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що є найбільш наближеними до ідеальних часток співвласників з відповідною грошовою компенсацією іншому співвласнику, та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила здійснити виділ спірного майна в натурі за варіантом № 1 висновку експертизи, із сплатою нею на користь відповідачки 53452,00 грн. грошової компенсації.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позову та виділ позивачу частини будинку та земельної ділянки згідно із запропонованим експертом варіантом № 2.

Такі висновки суду першої інстанції з урахуванням наведених обставин справи, що переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16 та висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 636/1088/15-ц (провадження № 61-16311св18).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки здійснення виділу у натурі частки позивача із майна, що є у спільній частковій власності сторін, є технічно можливим без втрати їх цільового призначення із незначним відхиленням від розмірів ідеальних часток співвласників, забезпечує необхідну ізоляцію сторін, передбачає незначний обсяг ремонтно-будівельних робіт з перепланування та переобладнання приміщень житлового будинку, а також забезпечує розумний баланс інтересів сторін як співвласників.

Доводи апеляційної скарги про вихід судом першої інстанції за межі заявлених позовних вимог, адже він не лише виділив в натурі у власність ОСОБА_1 585/1000 частку домоволодіння, але й виділив у натурі у власність ОСОБА_3 415/1000 частку цього домоволодіння, а також і земельну ділянку площею 303 кв.м., хоча такої позовної вимоги ( а саме, про виділення якоїсь частки відповідачу ) позивач не заявляла, як не заявляла вимог про припинення за обома сторонами права спільної часткової власності, зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального та матеріального права.

Так, після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі такої частки власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Таким чином, оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити іншим його співвласникам такі частини житлового будинку та нежитлових будівель, які відповідають розміру та вартості їх часток (або зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася), якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, при виділі у власність ОСОБА_1 585/1000 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, правильно зазначив в судовому рішенні, яка частка виділяється іншому співвласнику ОСОБА_3 , тим самим визначив конкретний окремий об`єкт нерухомості майна, який залишається у власності відповідачки та у зв`язку з цим припинив за сторонами право спільної часткової власності на спірне нерухоме майно.

При цьому слід приймати до уваги, що загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси всіх сторін, а правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір судових витрат, які стягнуто з відповідача на користь позивача в сумі 15 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 3516, 70 грн., а за проведення судової експертизи нею сплачено 14 000 грн., що складає 17516,70 грн. Судовим рішенням з відповідачки на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати в розмірі 15000, 00 грн, що менше за 17516,70 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 21 березня 2023 року.

Головуючий

Судді