Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3650/21
Номер провадження2/711/352/22
РІШЕННЯ
30 листопада 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.,
при секретарі Кофановій А.О.,
за участі:
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна,-
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до до ОСОБА_4 про поділ майна.
Позов обґрунтовує тим, що сторони в період з 08.09.1988 року по 19.09.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 вересня 2017 року.
15.07.2017 року все зазначене вище майно було самовільно вивезене ОСОБА_4 з квартири в якій проживали сторони ( АДРЕСА_1 ) та на даний час знаходиться у користуванні відповідачки.
Факт самовільного вивезення спільного майна подружжя в судовому засіданні позивачкою не заперечувався та може бути підтверджений аудіо записами судових засідань від 06.11.2017, 22.12.2017, 30.01.2018 року.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2018 року її позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, була залишена без розгляду.
Оскільки на даний час годи про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості спільного майна в розмірі 200 грн.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.09.2021 року відкрите спрощене позовне провадження у справі.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити його повністю.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судом встановлено, що в період з 08.09.1988 року по 19.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 вересня 2017 року. Вказана обставина не заперечується в судовому засіданні сторонами.
Так, статтями 60, 61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).
Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Всупереч зазначеному, позивачем не подано до суду жодних доказів на обґрунтування викладених в позовній заяві обставин. Так, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами того, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбане спірне майно.
Посилання позивача на те, що факт придбання спірного майна у шлюбі та за спільні кошти підтверджується поясненнями ОСОБА_4 у своєму позові від 29.06.2017 року до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок доведення позовних вимог у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна покладається саме на позивача ОСОБА_1 .
У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що 15.07.2017 року все зазначене спірне майно було самовільно вивезене ОСОБА_4 з квартири в якій вони проживали, та наданий час знаходиться в користуванні відповідача.
Так, висновком Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 29.07.2017 року встановлено, що 15.07.2017 року через гарячу лінію «102» надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 про те, що він повернувшись додому виявив відсутність особистого майна, яке належить йому та його дружині ОСОБА_4 під час розгляду матеріалів під час виїзду за місцем проживання заявника, він у своєму письмовому поясненні повідомив що до поліції він звернувся з метою інформування та фіксації даної події в ОВС, так як на даний час перебуває в процесі розлучення з дружиною, та в подальшому буде звертатися до суду щодо розподілу спільного майна.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_6 , пояснив суду, що він проживає в будинку АДРЕСА_2 в якому також проживало подружжя ОСОБА_7 . В кінці літа 2017 року він був свідком того, як ОСОБА_4 за допомогою сторонніх осіб завантажувала в машину якісь побутові речі.
Суд звертає увагу на те, що події, про які вказує в своїх поясненнях свідок ОСОБА_6 та які зазначені у висновку службової перевірки, відбулися влітку 2017 року. З позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси позивач звернувся 10.06.2021 року.
При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що на час звернення позивача до суду із відповідним позовом, спірне майно перебуває у володінні відповідача. Фотокартки, які додані до позовної заяви, не можуть бути належними доказами, які підтверджують наявність спірного майна, оскільки з вказаних фотокарток не можливо зробити висновок де, ким та з якою метою здійснювалося фотографування зображених речей.
Також суд враховує те, що позивач не звертався до органів національної поліції із заявами про викрадення належного йому майна.
Окрім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували викладені ним обставини щодо джерела походження коштів, за які було придбане спірне майно. Вказане у свою чергу позбавляє суд можливості встановити зазначену обставину, яка у відповідності до вищевказаного має обов`язково враховуватись судом при вирішенні справи.
Крім того, при вирішення спору суд враховує, що в провадженні судді Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_8 перебувала цивільна справа №№ 711/2186/18 за позовом за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2019 року, яке набрало законної сили 08.01.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності відмовлено.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, прийшов до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, відтак позов задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного, ст.ст. 60,71 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (місце проживання, АДРЕСА_3 ) про поділ майна відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 12.12.2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик