справа № 363/211/22 головуючий у суді І інстанції Котлярова І.Ю.
провадження № 22-ц/824/2968/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, поданою представником - ОСОБА_1 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини.

У обґрунтування позову зазначив, що він служив у ЗС України з 1996 року. Проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ВВ МВС України (на даний час - в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України). З 01.03.2001 року перебував на обліку у в/ч НОМЕР_1 як громадянин, що потребує поліпшення житлових умов. Постійним або службовим житлом не забезпечувався. Правом на безоплатну приватизацію житла з державного житлового фонду не скористався. На підставі наказу командувача внутрішніх військ МВС України №37 о/с від 26.04.2011 року його було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за пунктом 6 "Б" статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я.

16.05.2011 року позивач був виключений зі списків особового складу частини за наказом командира частини № 93 від 16.05.2011 року по стройовій частині. Після звільнення зі служби залишився на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначив, що має дружину та дитину 2011 року народження, а тому забезпечення належних житлових умов для нього та його сім`ї є вкрай важливим питанням.

Рішенням житлово-побутової комісії військової частини від 20.11.2020 року позивачу було виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, через деякий час у телефонній розмові з відповідальним працівником військової частини позивач дізнався про те, що це рішення скасоване, а його знято з квартирного обліку, оскільки комісії наче б то стало відомо, що житлові умови позивача покращились.

Вважає дане рішення незаконним, а тому просив суд визнати недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , прийняте на засіданні від 18.12.2020 року та викладене у п. 1.1. протоколу № 19 від 18.12.2020 року в частині зняття його з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов; зобов`язати відповідача поновити його на обліку громадян при військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, які потребують поліпшення житлових умов, з 01.03.2001 року (дати первинного взяття на облік) на тих самих умовах, які існували до зняття з обліку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини задоволено.

Визнано недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , прийняте на засіданні від 18.12.2020 року та викладене у п. 1.1. протоколу № 19 від 18.12.2020 року в частині зняття майора запасу ОСОБА_2 з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити майора запасу ОСОБА_2 на обліку громадян при військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, які потребують поліпшення житлових умов, з 01.03.2001 року (дата первинного взяття на облік) на тих самих умовах, які існували до зняття з обліку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, через представника - ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм процесуального права, порушення норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції взагалі не були взяті до уваги заперечення, наведені у відзиві на позовну заяву та в усному поясненні військової частини щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими військова частина НОМЕР_1 НГУ не погоджувалася, з посиланням на відповідні докази та норми права, а також обґрунтування обставин та правових підстав видання житлово-побутовою комісією відповідача оскаржуваного позивачем рішення.

На думку апелянта, судом першої інстанції було здійснено неправильне тлумачення і не досліджено такі поняття як «військовослужбовець внутрішніх військ МВС України, далі - Національної гвардії України» та «особа, звільнена з військової служби із Національної гвардії України», а також повністю не враховано, що позивач, як колишній військовослужбовець, не має права рахуватися (перебувати) в Національній гвардії України на обліку громадян як таких, що потребують поліпшення житлових умов (квартирному обліку), чим грубо порушено вимоги положень Інструкції № 278.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано та порушено положення норм права в частині щодо ведення (зарахування та/або зняття) квартирного обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, порядку забезпечення житловими приміщеннями для постійного проживання, а також повністю не досліджено відповідні правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов з числа військовослужбовців, звільнених з військової служби із Національної гвардії України. Також наголошує, що судом не було враховано, що громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи через неправомірні дії службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік, а також громадяни виключаються із списиків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, якщо вони були обґрунтовано включені до цих списків або втратили вказане право.

Поряд з цим, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув увагу на зміст позовних вимог, належним чином не дослідив питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, наголошував, що даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Також апелянт зазначав, що суд не має повноважень на втручання в дискреційні повноваження житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , а може надавати лише оцінку правомірності та легітимності їх рішенням, діям чи бездіяльності, а не зобов`язувати їх приймати конкретне рішення чи вчиняти конкретні дії.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 17 січня 2023 року. У вказаному відзиві позивач зазначав, що апелянтом не роз`яснено, в чому саме полягає неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Також вказує, що нормативні документи, які регулюють порядок забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України в оскаржуваному рішенні не згадуються, а тому, на думку позивача, твердження апелянта про безпідставність посилання суду на ці норми не відповідає дійсності. Вважає, що судом першої інстанції було правильно відмовлено відповідачеві в задоволенні клопотання про закриття провадження в справі. Обґрунтовує це тим, що позов виник з житлових правовідносин, має цивільно-правових характер, а тому підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Щодо висновків суду першої інстанції в частині судового рішення про поновлення позивача на квартирному обліку зазначає, що фактично йде мова про захист його порушених прав шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначену сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 служив у ЗС України з 1996 року. Проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ВВ МВС України (наданий час - в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України).

З 01.03.2001 року перебував на обліку у в/ч НОМЕР_1 як громадянин, що потребує поліпшення житлових умов.

На підставі наказу командувача внутрішніх військ МВС України № 37 о/с від 26.04.2011 року його було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за пунктом 6 "Б" статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я.

16.05.2011 року був виключений зі списків особового складу частини за наказом командира частини № 93 від 16.05.2011 року по стройовій частині. Після звільнення зі служби залишився на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військовій частині НОМЕР_1 .

Рішенням житлово-побутової комісії військової частини від 20.11.2020 року позивачу було виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

З долученого до матеріалів справи витягу з протоколу № 19 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2020 року щодо відмови у наданні житлової площі та зняття з обліку вбачається, що слухали: інформацію голови житлово-побутової комісії, щодо не можливості реалізувати п. 2.4 протоколу № 17 від 20.11.2020 року засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , стосовно надання житлової площі, а саме: постійної однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (будівельна адреса) та зняття з квартирного обліку майора запасу ОСОБА_2 , у зв`язку із надходженням інформації щодо забезпеченості даного військового службовця запасу.

Під час розподілу вищевказаної житлової площі інформація щодо забезпеченості майора запасу не була подана, а саме: свідоцтва про право на спадщину (серія та номер: 540 від 26.07.2019, видавник: Приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу) відчужене, згідно договору купівлі-продажу серія та номер 3089 від 05.11.2020 за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 61,9 кв.м.; свідоцтво про право на спадщину серії та номер НОМЕР_2 від 26.07.2019, видавник: Приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу, відчужене згідно договору дарування серія та номер НОМЕР_3 від 23.11.2020 року за адресою: АДРЕСА_4 , житловою площею 17, 9 кв.м, що є підставою для розгляду питання подальшого перебування даного військовослужбовця запасу на квартирному обліку при військовій частині. Служив у ЗС України з 1996 року.

Виключений зі списків особового складу частини та всі видів забезпечення 16.05.2011 року, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України (по строковій частині) № 93, відповідно до п. 6 «Б» (за станом здоров`я) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . Родина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 . Склад родини 3 особи, в тому числі він, дружина - ОСОБА_3 , 1980 року народження, син - ОСОБА_4 , 2011 року народження. На квартирному обліку перебуває один на загальних підставах з 01.03.2001 року.

Ухвалили: відмінити п. 2.4 протоколу № 17 від 20.11.2020 року засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 . Відповідно п. 3.15 «Інструкції...» від 28.07.2007 року № 278 житлово-побутова комісія вирішила зняти з квартирного обліку майора запасу ОСОБА_2 , у зв`язку із надходженням інформації, щодо його забезпеченості. Про зняття з квартирного обліку даного військовослужбовця запасу повідомити письмово у 15-денний термін. Провести перерозподіл даної житлової площі, відповідно до п. 1.6. «Інструкції…» № 278 від 28.07.2007 року. Голосували: за - одноголосно.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що позивач не був забезпечений житлом та не отримав компенсацію замість нього, реєстрацію місця проживання не змінював з часу взяття на квартирний облік.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що житлова комісія ВЧ НОМЕР_1 під час прийняття спірного рішення про зняття позивача з квартирного обліку не навела жодних обставин, які б свідчили про поліпшення його житлових умов, тобто, на думку суду, не дослідила наявність законних підстав для вчинення таких дій, матеріали справи не містять відомостей про повідомлення позивача про розгляд житловою комісією питання стосовно зняття його з квартирного обліку, хоча він та члени його сім`ї наділені правом подати до житлової комісії клопотання з проханням бути присутніми на засіданнях цих житлових комісій, яке передбачено п. 12 розділу ІІ Інструкції. При цьому, суд першої інстанції вважав, що даний спір виник із житлових відносин, носить цивільно-правовий характер, що пов`язаний з набуттям службового житла, а отже повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством України передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язанні) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, приписами Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, соціальна гарантія якої, як він вважає, його протиправно позбавлено, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке Позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Отже, у спірних правовідносинах належний відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій з огляду на його особливий статус, визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

При цьому слід ураховувати, що для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) (пункт 47)).

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічні висновки щодо предметної юрисдикції справ за позовами про виключення житла з числа службового містяться у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 362/6167/20 (провадження № 61-527св22), від 07 вересня 2022 року у справі № 760/14243/20 (провадження № 61-7328св22), від 21 вересня 2022 року у справі № 642/1274/20 (провадження № 61-9456св21), від 16 листопада 2022 року в справі № 705/615/21 (провадження № 61-15554св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, оскільки право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби, тобто спір у цій справі виник з приводу можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця, такий спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За вимогами частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Отже, врахувавши викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду та взявши до уваги предмет і підстави позову в цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця, а відтак провадження у справі підлягає закриттю.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального закону, а саме, статті 19 ЦПК України, а тому, з урахуванням наведених вище норм ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду з таким позовом в порядку адміністративного судочинства, а також роз`яснює про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Також, апеляційний суд роз`яснює учасникам справи, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі наявності підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: у разі закриття (припинення) провадження у справі, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду з таким позовом в порядку адміністративного судочинства, а також роз`яснити про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутись до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Роз`яснити учасникам справи, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі наявності підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: у разі закриття (припинення) провадження у справі, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова