Справа № 159/472/23
Провадження № 2/159/403/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Спасюк К.В.,

представника позивача за первісним позовом (представника відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

представника відповідача за первісним позовом (представника позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , яка приймає участь в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

30.01.2023 ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що з 23.02.2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого мають трьох малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , . ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сімейні відносини на даний час не підтримують і проживають окремо.

За період перебування в зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно, а саме автомобілі:

1.Автомобіль Fiat Doblo, 2004 р.в., д.н. НОМЕР_1 , 10.08.2012 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 14.03.2013 знято з обліку для реалізації;

2.Автомобіль Ford Transit , 2003 р.в., д.н. НОМЕР_2 , 29.03.2013 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 18.04.2014 перереєстровано на нового власника;

3.Автомобіль Citroen Jumpy , 2007 р.в., д.н. НОМЕР_3 ,11.11.2014 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 17.12.2014 перереєстровано на нового власника;

4.Автомобіль Nissan NV 400, 2012 р.в., д.н. НОМЕР_4 , 26.12.2018 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 02.10.2021 перереєстровано на нового власника;

5.Автомобіль Audi А4, 2010 р.в., д.н. НОМЕР_5 , 21.08.2021 було зареєстровано за ОСОБА_4 , та перебуває на обліку в даний час.

Вказане майно було придбано за спільні кошти подружжя. Вона працювала продавцем у продуктовому магазині та мала відповідні кошти, фінансово допомагали ним її батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Провести поділ майна добровільно відповідач не бажає. Вказані автомобілі за винятком автомобіля Audi А4 було реалізовано відповідачем без її згоди, а кошти від їх реалізації отримані ним у приватну власність.

Відповідач також перепродував і інші автомобілі, оскільки займався цим бізнесом, а зароблені кошти витрачав на придбання інших. Витрат на отримання дітей, сплати комунальних послуг він не ніс, а ці обов`язки вона виконувала самостійно за власні кошти.

Враховуючи, що автомобілі набуті подружжям за спільні кошти вона має право на частку вартості цього майна. Однак приймаючи до уваги що троє дітей перебувають на її утриманні, оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, вважає обґрунтованим збільшення її частки у майні подружжя та просила визнати придбані транспортні засоби, перелік яких наведений вище об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнати їй -3/4 частки вартості у цьому майні. Крім цього просила стягнути з відповідача на її користь 1010703,75 грн., як грошову компенсацію за вказане майно, припинивши її право часткової власності на частки.

Ухвалою від 31.01.2023 року позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження по справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 22.02.2023, відповідачу установлено строк для подання відзиву на позов.

У відзиві на позов представник відповідача зазначила, що заявлені позовні вимоги не визнаються та одночасно подала зустрічний позов у відповідності з яким просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки Audi А4,2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 та виділити його останній при цьому стягнути з неї на користь ОСОБА_4 НОМЕР_7 гривнів компенсації, тобто частку вартості транспортного засобу.

Ухвалою суду від 22.02.2023 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження.

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_3 зазначив, що зустрічні вимоги не визнаються, вони є необґрунтованими , а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Ухвалою суду від 15.03.2023 року підготовче провадження закрите та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у ньому та заперечив зустрічні позовні вимоги. Він також не заперечував, що автомобіль марки Audi А4, який зареєстровано за ОСОБА_4 і на даний час перебуває в його постійному користуванні .

Представник відповідача за первісним позовом фактично позов визнала частково, не заперечувала при цьому, що спірний автомобіль марки Audi А4 є спільною власністю колишнього подружжя. З цих підстав просила визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на вказаний транспортний засіб із стягненням на користь ОСОБА_4 половини його вартості.

В решті заявлених вимог просила відмовити. Не заперечувала також, що даний автомобіль перебуває в постійному користування ОСОБА_4 на даний час.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши наявні письмові докази приходить до такого висновку.

В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини по справі.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.03.2010 року. Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей, а саме : дочку ОСОБА_10 , 2012р.н., дочку ОСОБА_11 , 2017 р.н., та дочку ОСОБА_12 2018 р.н.

Шлюб було розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду від 23.01.2023 року (справа № 159/3588/22).

Предметом спору є об`єкти нерухомого майна, а саме транспортні засоби:

-Автомобіль Fiat Doblo, 2004 р.в., д.н. НОМЕР_1 , 10.08.2012 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 14.03.2013 знято з обліку для реалізації;

-Автомобіль Ford Transit , 2003 р.в., д.н. НОМЕР_2 , 29.03.2013 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 18.04.2014 перереєстровано на нового власника;

-Автомобіль Citroen Jumpy , 2007 р.в., д.н. НОМЕР_3 ,11.11.2014 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 17.12.2014 перереєстровано на нового власника;

-Автомобіль Nissan NV 400, 2012 р.в., д.н. НОМЕР_4 , 26.12.2018 було зареєстровано за ОСОБА_4 , 02.10.2021 перереєстровано на нового власника;

-Автомобіль Audi А4, 2010 р.в., д.н. НОМЕР_5 , 21.08.2021 було зареєстровано за ОСОБА_4 , та перебуває на обліку на даний час.

Отже, ці транспортні засоби були придбані і реалізовані іншим особам, крім автомобіля марки «Audi А4», тобто в період зареєстрованого шлюбу сторін.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі та норми законодавства , що регулюють дані правовідносини, суд приходить до однозначного висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів в частині розподілу майна подружжя, а саме автомобіля марки «Audi А4», д.н. НОМЕР_5 .

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації. При цьому залишення неподільної речі у спільній сумісній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній сумісній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні.

У постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Крім того, аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №209/3085/20 від 08.02.2022, ВС/КЦС у справі № 501/2211/18 від 24.03.2021 .

Визначаючи спосіб розподілу автомобіля марки «Audi А4» шляхом виділення його у власність відповідачу зі стягненням грошової компенсації у розмірі 1/2 його вартості на користь позивача, суд враховує неподільність автомобіля як речі, неможливість його спільного використання, експлуатації, обслуговування, що підтвердили обидві сторони.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги щодо поділу автомобілямарки «Audi А4» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторонами доведено та не оспорюється ними, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу.

Судом при цьому враховується те, що автомобіль марки «Audi А4» після розірвання шлюбу перебуває у постійному користуванні ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 позбавлена можливості його використовувати.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом щодо присудження грошової компенсації за інші транспортні засоби виходячи з такого.

Сторони в період шлюбу придбали інші транспортні засобі які були зареєстровані за ОСОБА_4 і продавались іншим особам порівняно через незначний проміжок часу, тобто були перереєстровані на інших осіб. Дана обставина дає підстави стверджувати, що відповідач за первісним позовом таким чином займався автомобільним бізнесом, приганяючи автомобілі із за кордону і реалізовував їх в Україні при цьому заробляв відповідні кошти.

Цієї обставини фактично не оспорювали сторони та підтвердили в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які ствердили, що дійсно ОСОБА_13 займався автомобільним бізнесом, отримуючи від реалізації автомобілів певні кошти, які витрачав та зберігав для своїх потреб.

Свідок ОСОБА_8 не заперечував що його зять приганяв із за кордону і інші автомобілі, які продавав. Він неодноразово на придбання автомобілів позичав йому кошти, які останній повертав. Йому зі слів дочки відомо, що таким чином відповідачем було зароблено 25000 євро.

Проведення автомобільного бізнесу ОСОБА_4 підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_14 , яка ствердила також, що після припинення шлюбних відносин відповідач забрав автомобіль марки «Audi А4», який раніше використовувався сім`єю для власних потреб . Їй відомо також, що сім`я ОСОБА_15 власного житла не має, а деякий час проживали в будинку батьків ОСОБА_3 де проводили косметичний ремонт, побудували паркан, та перекрили будинок. Вона також показала, що зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що ОСОБА_16 мав певну суму грошей які при виїзді за кордон забрав за собою. Більше про обставини сімейного життя сторін їй нічого не відомо.

З наведеного слідує, що всі автомобілі крім автомобіля «Audi А4», були придбані і реалізовані іншим особам задовго до розірвання шлюбу сторонами, тобто в період коли вони проживали однією сім`єю , вели спільне господарство, та мали спільний бюджет. З цього слід зробити висновок, що виручені від реалізації автомобілів кошти витрачались в інтересах сім`ї і будь якого спору з цих підстав до даного часу не виникало. Договори купівлі-продажу автомобілів недійсними не визнавалась.

Доказів, які б з достовірністю підтверджували факт умисного продажу спільного майна подружжя без згоди іншого та використання виручених коштів тільки на потреби одного з них не надано, а відтак слід вважати, що вони використовувались в інтересах сім`ї.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78,82, 141, 247, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.328,365, 368, 370 ЦК України, ст. 60,63,68, 70 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , автомобіль марки «Аudi 4», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок грошової компенсації частки вартості автомобіля марки «Аudi 4», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , що становить 177 365 (сто сімдесят сім тисяч триста шістдесят п`ять грн.), припинивши право спільної сумісної власності на нього та визнавши право особистої приватної власності на автомобіль ОСОБА_4 .

В решті заявлених позовних вимог відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2023 року у вигляді арешту накладеного на транспортний засіб марки «Аudi 4», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Судові витрати залишити за сторонами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 11 травня 2023 року.

Головуючий: В`ячеслав Лесик