Справа № 163/1518/22 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/266/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Ганжа М. І.

з участю: представника позивача Ільківа М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування, пені, річних та інфляційних витрат за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 грудня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про стягнення страхового відшкодування, пені, річних та інфляційних витрат.

В обґрунтування позову зазначила, що 20 грудня 2021 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, у якій водій автомобіля «Сітроен», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , рухаючись по вулиці Л.Українки с.Олеськ в напрямку с.Глинянка на своїй смузі руху зачепив лівою стороною свого автомобіля пішохода ОСОБА_4 , яка від отриманих травм померла на місці події.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована не була.

17 січня 2022 року на адресу МТСБУ в інтересах ОСОБА_1 як матері загиблої у ДТП ОСОБА_4 було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в межах страхового ліміту в сумі 234000,00 гривень.

25 січня 2022 року на адресу МТСБУ надіслано додаткові документи, серед яких ті, які підтверджують перебування ОСОБА_1 на утриманні її загиблої дочки.

Всупереч вимог статей 22, 27, 36, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» жодної відповіді на ці заяви від МТСБУ не надходило, розрахунків із позивачем здійснено не було. Оскільки з моменту отримання МТСБУ заяви про виплату страхового відшкодування (17 січня 2022 року) минуло більше 90 днів, наявні підстави вважати дії страховика незаконними та вимагати стягнення штрафних санкцій за користування чужими коштами (пені, 3% річних, інфляційних втрат) згідно з ст.625 ЦК України.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14 жовтня 2022 року, просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) в користь позивача 234000,00 гривень страхового відшкодування, 52826,30 гривень пені, 3711,95 гривень 3% річних та 23039,45 гривень інфляційних втрат.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вказує на помилковість висновку суду про те, що строк виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) не настав. Вважає, що відсутність судового рішення в кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2021 року о 17:50 годині ОСОБА_3 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по вулиці Лесі Українки села Олеськ навпроти будинку № 58 вчинив наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку с.Олеськ, внаслідок чого остання загинула на місці події, а водій ОСОБА_3 на автомобілі з місця події втік.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 стверджено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

По факту цієї дорожньо-транспортної пригоди розпочате кримінальне провадження № 0000376 за ознаками ч.3 ст.286-1 КК України.

Позивач ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, матір`ю загиблої ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про укладення шлюбу останньої серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 .

На дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Fiat Scudo», номерний знак НОМЕР_1 , застрахована не була.

У зв`язку із цим 17 січня 2022 року, діючи на підставі довіреності від 27 грудня 2021 року, директор ТОВ «Юридична компанія «Центр автовиплат Поліс» Шелепінський О.М. в інтересах ОСОБА_1 надіслав у МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування в сумі 234000,00 гривень.Зазанчав, що вона є матір"ю ОСОБА_4 , та досягла пенсійного віку.

25 січня 2022 року представник ОСОБА_1 надіслав МТСБУ додаткові копії документів: витягу з ЄРДР № 0000376, пенсійного посвідчення позивача серії НОМЕР_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_5 , свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , довідки про доходи ОСОБА_4 , довідки про отримання ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника.

04 квітня 2022 року МТСБУ надіслало на адресу ТОВ «Юридична компанія «Центр автовиплат Поліс» відповідь за вих. № 3-01а/6074, у якій повідомило, що для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди МТСБУ необхідно отримати завірений належним чином документ, складений відповідною повноважною установою (вирок суду, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи), що підтверджує відповідальність іншого учасника за скоєння ДТП. Крім того, МТСБУ просило ТОВ «Юридична компанія «Центр автовиплат Поліс» за наявності у нього копій матеріалів справи про адміністративне правопорушення (кримінальної справи) надати їх до МТСБУ.

Відповідь такого ж змісту МТСБУ надало представнику позивача адвокату Ільківу М.М. листом від 11 листопада 2022 року.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень та офіційного веб-сайту судової влади розділу «Стан розгляду справ» встановлено, що кримінальне провадження № 0000376 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, з 16 серпня 2022 року перебуває на розгляді Луцького міськрайонного суду Волинської області, судовий розгляд призначено на 04 січня 2023 року (єдиний унікальний номер справи 161/11199/22).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, яким також визначено правовий статус МТСБУ.

Зокрема, згідно з пунктом 39.1.статті 39 Закону № 1961-IV МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 41 Закону № 1961-IV передбачено також перелік випадків, в яких регламентні виплати здійснюються саме МТСБУ за рахунок коштів з централізованих страхових резервних фондів чи з коштів фонду страхових гарантій, а відповідно до приписів пункту 41.1. статті МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У справі, що розглядається, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, загинула дочка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

ДТП скоєне особою, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність як власник транспортного засобу.

Відповідно до пункту 41.1. статті41 № 1961-IV саме МТСБУ відшкодовує шкоду потерпілому, оскільки шкода заподіяна транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Визначений Законом № 1961-IV порядок звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні статті 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

А тому звернення позивача ОСОБА_1 з позовом до суду узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV , для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як вбачається із змісту абзаців першого-третього пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що МСТБУ не відмовляло позивачу ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, а відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV зупинило його виплату до отримання судового рішення у кримінальному провадженні. Оскільки досудове слідство у кримінальному провадженні за фактом ДТП, в результаті якого дочка позивача ОСОБА_1 загинула, ще триває, вину особи у скоєному ДТП не встановлено, то звернення позивача до суду з позовом в цій справі є передчасним.

Наведені висновки суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

У справі, яка переглядається, судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик (МСТБУ) хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону №1961-IV. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Пунктом 27.2 Закону №1961-IV встановлено, що страховик ( у випадках, пер6едбачених статтею 41 цього закону - МСТБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (пункт 27.5 Закону №1961-IV).

Апеляційним судом встановлено, що страховий випадок - ДТП, в результаті якої була травмована ОСОБА_4 , сталася 20.12.2021, смерть потерпілої настала на місці пригоди та є прямим наслідком цієї ДТП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

На день настання страхового випадку ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6500 грн 00 коп.

Особою, яка має право на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , є її мати, позивач по справі ОСОБА_1 , відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦК України (відомості щодо інших осіб, які мають право на таке відшкодування в матеріалах справи відсутні).

Розмір відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, що належить до виплати ОСОБА_1 становить 234000грн. (36х6500 грн.), які підлягають до стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 . Цей розмір відшкодування не первищує страхової суми відшкодування за шкоду, заподіяну життю та здоров"ю потерпілих, яка була встановлена Розпорядженням Державної комісії з регулювння ринків фінансових послуг України розпорядженням від 09 квітня 2019 троку та станом на день ДТП становила 260000 грн.

При вирішенні позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат апеляційний суд виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Правовідносини з приводу виплати страхового відшкодування також відносяться до страхових.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21).

У справі, яка переглядається, листами від 04.04.2022 та від 11.11.2022 МТСБУ повідомило представників позивача про припинення перебігу строку для прийняття страховиком рішення щодо виплати позивачам страхового відшкодування до дати набрання рішенням у такій справі/провадженні законної сили та повідомлення про даний факт страховика, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV.

З викладеного вбачається, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України Закону №1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування.

На день звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом між позивачем та МТСБУ не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення з МТСБУ на користь позивача страхового відшкодування, у страховика виникне обов`язок виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, а також коштів відповідно до статті 625 ЦК України необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд враховує таке.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.06.2018 справа № 757/47925/15-ц, від 20.06.2018 справа № 127/1284/14-ц, від 27.06.2018 року справа №554/9348/15-ц, від 25.07.2018 справа № 522/4198/17-ц.

Як убачається із матеріалів справи, позивач в поданій позовній заяві заявив до стягнення з відповідача 18000 грн витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи ці вимоги, позивач надав копію договору про надання правової допомоги б/н від 07.09.2022 (а.с. 64), детальний опис наданих послуг (а.с. 62), квитанцію до прибуткового касового ордера №216 від 13 жовтня 2022 року (а.с. 63), ордери на надання правничої (правової) допомоги на підставі договорів про надання правової допомоги з адвокатом Ільківим М.М. (а.с. 37).

З наведеного в детальному описі наданих послуг вбачається, що адвокат проводив аналіз документів, наданих клієнтом, та формування правової позиції щодо захисту порушених прав протягом 5 год. вартість 5000 грн.; підготовка та написання позовної заяви - 5 год. вартість 5000 грн.; підготовка та написання інших процесуальних документів - 4 год. вартість 4000 грн.; участь в судових засіданнях - 4 год. вартість 4000 грн. Загальна вартість наданих послуг 18000грн.

Проведена адвокатом робота підтверджується матеріалами справи, витрати на професійну правничу допомогу за надані адвокатом послуги, за виключенням участі в судових засіданнях, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат.

Вимогу позивача про стягнення витрат на оплату праці адвоката за участь в судових засіданнях упродовж 4 годин апеляційний суд вважає за можливе задовольнити частково в розмірі 1000 грн., оскільки тривалість судових засідань, в яких брав участь адвокат, становить 1 годину.

Ураховуючи викладене, розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 15000 грн.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та частковим задоволенням позовних вимог, а також беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги ( відсоток задоволення вимог - 74,62%) в дохід держави 2340 грн. судового збору за подання позовної заяви та 3510 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а також 11193 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги (15000 грн. х 74,62%).

Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При розгляді справи судом першої інстанції не надано належної правової оцінки поданим доказам, неправильно застосовано норми матеріального права, якими врегульовано правовідносини, що виникли між сторонами, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України, рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову з підстав, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22 грудня 2022 року в даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 234 000 грн. (двісті тридцять чотири тисячі) на відшкодування шкоди.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 11193 грн. витрат понесених на надання професійної правничої допомоги.

В решті позовних вимоги відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України в дохід держави 2340 грн. судового збору за подання позовної заяви та 3510 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді