ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2305/23 Справа № 207/163/21 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О.К. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління ДМС у Дніпропетровській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: встановити факт постійного проживання в Україні до 09 серпня 1988 року; встановити факт виїзду за кордон України на навчання з 01 вересня 1988 по 30 квітня 1993 року; встановити факт внесення напису «громадянин України» до паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, оформленого на його ім`я.

В обґрунтування заяви зазначив, що до 1988 року він постійно проживав і навчався у загальноосвітній школі в Україні. Після її закінчення 14 серпня 1988 року він поїхав за межі України в м.Таганрог, де навчався на очному відділенні ВНЗ, який закінчив у 1993 році. Повернувшись додому, для визначення його належності до громадянства України, заявник особисто з`явився 02 березня 1993 року в Лівадійський ОВС Ялтинського міськвиконкому Кримської області. Його заяву було розглянуто і задоволено. Представник МВС поставив відмітку про громадянство України у його дійсний паспорт НОМЕР_1 , що можуть підтвердити свідки. Влітку 1998 року, за ініціативою і внаслідок дій ОСОБА_2 , начальника 1-го відділу Ростовського НДІ Радіозв`язку, де він працював, Ворошиловським ОВС м.Ростова-на-Дону у 1999 році у нього був вилучений та у 2001 році було знищено паспорт СРСР з відміткою про громадянство України. Клопотання-заяви про вихід з громадянства України він не писав.

15 серпня 2019 року він звертався до південного районного відділу ДМС в м.Кам`янське із заявою про питання громадянства України. Згідно із встановленим порядком його заяву було передано до ГУ ДМС у Дніпропетровській області. Із отриманих відповідей ГУ ДМС та ДМСУ, які надійшли на його електрону пошту, стало зрозуміло: «Враховуючи факт Вашого проживання на території України до 24 серпня 1991 року ви, як громадянин Російської Федерації, маєте правові підстави для порушення клопотання про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року за умови підтвердження зазначеного факту проживання на території України відповідним судовим рішенням», та «...органами внутрішніх справ України обліки внесення напису «громадянин України» до паспортів громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року не велися, а провести перевірку внесення напису «громадянин України» до паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, оформленого на Ваше ім`я, на підставі інших документів не вбачається можливим у зв`язку з тимчасовою окупацією території Автономної Республіки Крим.». Ці ж доводи отримані заявником з довідок з Криму у 2008 році та у 2009 році. Таким чином, з метою оформлення належності до громадянства України виникла необхідність у з`ясуванні зазначених фактів.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджено, що заявник ОСОБА_1 дійсно постійно проживав в Україні до серпня 1988 року та що до його паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року було внесено напис «громадянин України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДМС у Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Дунай Шкотівського району Приморського краю, СРСР.

В 1988 році ОСОБА_1 отримав атестат про повну середню освіту (а.с.23).

З архівної довідки №474/5-75 від 14 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 навчався на денному відділенні Таганрогського радіотехнічного інституту ім. В.Д.Калмикова (ТРТІ) в період з 01 вересня 1988 року по 30 квітня 1993 року. В 1993 році на ім`я ОСОБА_1 виданий диплом НОМЕР_2 , реєстраційний № НОМЕР_3 за спеціальністю «Конструювання та технологія радіоелектронних засобів», що також підтверджується копією довідки про термін навчання в південному федеральному університеті №203-3/10 від 30 серпня 2018 року (а.с. 26, 27-30).

Як вбачається з листа Відділу у Ворошиловському районі м.Ростова-на-Дону Управління Федеральної міграційної служби РФ по Ростовській області №8/452 від 14 лютого 2008 року, 04 червня 1998 року ГУВД Ростовської області прийнято рішення №456/36 про відновлення ОСОБА_1 в громадянстві РФ на підставі ст.20 ч.2 ФЗ РФ «Про громадянство РФ»-1991р. 25 травня 1999 року в ПВО ОВД Ворошиловського району м. Ростова-на-Дону, на ім`я ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення особи (в зв`язку з відсутністю бланків паспортів) форми-2П №2106 у зв`язку з набуттям громадянства РФ в обмін паспорту НОМЕР_4 , виданого 10 лютого 1987 року Лівадійським ОВД Ялтинського РИК Кримської області з відміткою громадянства України (знищений по акту №9 у вересні 2001 р.). 22 лютого 2000 року ПВО ОВД Ворошиловського району м.Ростова-на-Дону документовано ОСОБА_1 паспортом громадянина НОМЕР_5 (а.с.8).

Листом Відділу адміністративної служби міліції (ВПРФО) вих. №12-0/2004 від 14 серпня 2009 року, ОСОБА_1 було роз`яснено, що особам, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року та визнані громадянами України згідно п.3 ст.3 Закону України «Про громадянство України», обмін паспортів колишнього СРСР зразка 1974р. на паспорт громадянина України здійснюється з урахуванням того, що в них є штамп «громадянин України», який внесений органами внутрішніх справ в паспорта зразка колишнього СРСР в період з 30 квітня 1992 року по 01 травня 1995 року. В травні 1995 року розпочався обмін паспортів громадянина України, оформлених з використанням бланків паспортів громадянина СРСР зразка 1974 року, на паспорта громадянина України. ОСОБА_1 10 лютого 1987 року Лівадійським ОВД Ялтинського РИК Кримської області був документований паспортом зразка колишнього СРСР 1 НОМЕР_6 і тією ж датою зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 09 серпня 1988 року був виписаний з вищевказаної адреси в м.Таганрог. 05 січня 1993 року ОСОБА_1 прибув із м.Таганрога та зареєструвався по вищевказаній адресі в м.Ялта. 10 червня 1997 року ОСОБА_1 знявся з реєстрації, не обмінявши паспорт НОМЕР_4 на паспорт громадянина України. Так як паспорт колишнього НОМЕР_7 було здано при документуванні паспортом громадянина Росії та знищено по акту, згідно положень Закону, ОСОБА_1 може підтвердити громадянство України на загальних підставах (а.с.21-22).

На звернення ОСОБА_1 , ГУ ДМС в Дніпропетровській області надало відповідь №1201.4.4-17416/12.2-19 від 30 серпня 2019 року з якої вбачається, що Постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2004р. №1740 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1429» строк дії паспортів громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року було продовжено до 01 січня 2005 року, тобто з цієї дати паспортні документи, видані з використанням бланків зразка 1974 року на території України вважаються недійсними. Крім того, ОСОБА_1 до територіального підрозділу не був наданий паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесеною до нього відміткою про належність до громадянства України, а саме штампу «громадянин України». На теперішній час ОСОБА_1 визначився з громадянством, та документований паспортом громадянина РФ за яким в`їхав на територію України. Враховуючи факт проживання на території України до 24 серпня 1991 року, ОСОБА_1 , як громадянин РФ, має правові підстави для порушення клопотання про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» 18 січня 2001 року за умови підтвердження зазначеного факту проживання на території України відповідним судовим рішенням (а.с.16-17).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджено, що заявник ОСОБА_1 дійсно постійно проживав в Україні до серпня 1988 року та що до його паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року було внесено напис «громадянин України».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

27 березня 2001 року затверджено «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», який відповідно до Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до Розділу 1 п.1 Порядку для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до розділу 2 п. 7 підп. а Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до розділу 2 п.8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно розділу 2 п.44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів постійного проживання в Україні до 09 серпня 1988 року, а також, що до його паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року було внесено напис «громадянин України», апелянтом ані в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 є іноземцем та після припинення СРСР реалізував на власний розсуд своє право на громадянство, оформивши громадянство російської федерації.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми процесуального права, оскільки розглянув справу в позовному провадженні, оскільки судом в резолютивній частині рішення зазначено, що "у задоволенні позовних вимог за заявою ОСОБА_1 відмовити", колегія суддів не може прийняти до уваги, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку окремого позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінку доказам, які ним були надані на підтвердження факту постійного проживання в Україні до 09 серпня 1988 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко