Справа № 296/5584/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Шкирі В.М.,

за участю секретаря судових засідань Бабич А.В.,

законного представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника позивача адвоката Денисенко М. В.,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача адвоката Колупаєва В. В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в ообі ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування,-

ВСТАНОВИВ:

Законний представник (мати) неповнолітньої ОСОБА_1 - ОСОБА_2 02.09.2022 звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до ОСОБА_3 (батька неповнолітньої ОСОБА_1 ) про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири та зобов"язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири.

В обґрунтування позову вказано, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , де серед інших зареєстрована і ОСОБА_1 та він здійснює перешкоди в проживанні у квартирі змінив замки та не допускає до квартири тоді як вона сає право користуватися вказаною квартирою

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 15 вересня 2022 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

22.11.2022 відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 15.05.2003 є одноособовим власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З 30.01.2002 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , який на даний час розірвано. Від шлюбу мають неповнолітніх дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повноліьню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на протязі тривалого часу з 2018 року по липнь 2022 року разом із ОСОБА_2 фактично проживали в будинку АДРЕСА_3 . В даний час ОСОБА_6 разом із ОСОБА_2 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Факт не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 з 2018 року стверджується актом ОСББ "Мальва Житомир" від 16.08.2022, довідкою Оліївської сільськоїради Житомирського району Житомирської області №694 від 15.08.2022, згідно якої ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 , 1979 року народження, ОСОБА_5 , 2004 року народженняк, ОСОБА_1 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2020 року народження з 2018 року по липень 2022 року проживали в АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що квартира АДРЕСА_5 більш ніж 4 роки здається в оренду іншим громадянам, що підтверджується копіями договорів оренди житла.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 28.11.2022 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , законний представник ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом з первісним позовом представника позивача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

22.11.2022 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на первісний позов, у якому останній заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачка разом з ОСОБА_2 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а квартира АДРЕСА_1 на протязі більш ніж 4 років здається в оренду іншим громадянам, що підтверджується копією договорів оренди житла.

30.11.2022 року до суду надійшов відзив законного представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 у якому остання просить суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. У відзиві зазначається, що викладені обставини у зустрічному позові не підтверджуються жодними належними доказами.

Ухвалою суду від 16.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті .

Під час судового розгляду справи по суті сторони та їх представники наполягали на своїх позовах.

14.04.2023 ОСОБА_1 на запитання суду чи дійсно вона хоче користуватися квартирою, відповіла ствердно: "Так".

14.04.2023 в якості свідка була допитана ОСОБА_2 яка будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання засвідчила суду, що вони з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі 21 рік,від якого народилося троє дітей, двоє з яких наразі є неповнолітніми. Вони родиною з 2002 по 2018 рік проживали за адресою АДРЕСА_2 і всі були там зареєстровані офіційно, ОСОБА_7 не жив з ними постійно з 2014 року. Коли захворіла мати ОСОБА_7 вони спільно прийняли рішення переїхати на ОСОБА_8 . Десь 05.07.2022 ОСОБА_7 її побив і вони втекли з будинку. Дитина перестала користуватися спірною квартирою з грудня 2021 року. Наразі, ОСОБА_9 вступила до медичного коледжу, який в м.Житомирі, де знаходиться квартира, проживання там є сприятливим для добирання на навчання, можливість харчуватися, але ОСОБА_7 з 01.07.2022 здає квартиру та не дозволяє, щоб донька користувалася квартирою.

Відповідач ОСОБА_3 , не заперечував, що дійсно здає спірну квартиру з 01.07.2022, а до того її здавала ОСОБА_10 , та бажав би, щоб його попрохали надати квартиру доньці, а не ставити в ультимативні формі таку вимогу. Наразі він може забезпечити доньку житлом але в іншому місці, бо ця квартира зайнята квартирантами.

09.05.2023 в якості свідка був допитаний ОСОБА_11 , який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання засвідчив суду, що не бачив ОСОБА_12 та її матір з лютого 2022 року, оскільки з початку війни вони всі сиділи в бомбосховищі, а їх не було. Крім того, він знає що десь років зо два квартиру здають, бо там дуже гучно, сварки та шум, він про це говорив ОСОБА_7 . Сторін по справі він знає особисто, так як його квартира знаходиться під спірною квартирою, та рініше часто бачив родину з балкона. Наразі в квартирі тихо, йому невідомо чи там хтось живе.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні правовідносини.

З 30.01.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі про що свідчить свідоцтво серії НОМЕР_1 від 30.01.2022 (а.с.7) проте 27.09.2022 шлюб було розірвано Корольовським районним судом м.Житомира (справа №296/3464/22) (а.с.55)

ОСОБА_1 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою сторін, про що свідчить її свідоцтво про народження від 21.09.2007 (а.с.5) наразі вона має паспорт громадянина України - НОМЕР_2 , що дійсний до 25.10.2025 року та навчається в коледжі Житомирського межичного інституту на денній формі навчання з 01.09.2022 по 01.07.2026 (а.с.75) .

Сторони та їх неповнолітня донька- ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 6, 20,21), одноособовим власником якої є відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1997 за № НОМЕР_3 та договору дарування частини квартири від 15.05.2003, зареєстрованого в реєстрі № 1644 (а.с.10-12) .

Листом від 11.08.2022 ОСОБА_2 повідомлено, що служба у справах дітей Житомирської міської ради розглянула її звернення та спрямувала її хаяву до Житомирського РУП для вирішення питання про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ст.173-2 КУпАП (а.с.13)

Листом від 05.10.2022 ОСОБА_2 повідомлено, що служба у справах дітей Житомирської міської ради розглянула її звернення та на комісії рекомендувала ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою його неповнолітнім дітям. Також рекомендовано звернутися до суду (а.с.74)

Згідно довідки Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області №694 від 15.08.2022 ОСОБА_3 без реєстрації разом з ОСОБА_2 , 1979 року народження, ОСОБА_5 , 2004 року народженняк, ОСОБА_1 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2020 року народження з 2018 року по липень 2022 року проживали в АДРЕСА_3 (а.с. 43,62

За даними Акту ОСББ "Мальва Житомир" ОСОБА_2 , 1979 року народження, ОСОБА_5 , 2004 року народженняк, ОСОБА_1 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2020 року народження з 2018 року за адресою АДРЕСА_2 не проживають (а.с. 61).

З 05.02.2022 квартира АДРЕСА_1 передана в оренду ОСОБА_2 - ОСОБА_13 строком на 1 рік (а.с.63) , а з 01.07.2022 вказана квартира передана в оренду ОСОБА_13 - ОСОБА_3 (а.с.64-65)

Таким чином суд встановив, що між сторонами виник цивільно- правий спір з приводу права користування неповнолітньою ОСОБА_1 квартирою а адресою АДРЕСА_2

Вирішуючи спір в цивільній справі суд виходить з наступного.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, серед яких і діти.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Так під час судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2002 року перебували у шлюбі від якого в них народилося троє дітей, двоє з яких наразі є неповнолітніми, серед них і позивач- ОСОБА_12 2007 року народження. Подружжя разом з дітьми проживали в квартирі АДРЕСА_1 , одноособовим власником якоє є відповідач - ОСОБА_3 , зокрема, на день подачі позову як позивач та її законний представник так і відповідач та інші діти ОСОБА_14 , є зареєстрованими у вказаній квартирі, що підтверджено матеріалами справи (а.с.20,21,60)

Сторони були подружжям до 03.11.2022 року та разом погодили, здачу спірної квартири в оренду ( тимчасове платне користування ОСОБА_13 ) про що свідчать договора від 05.02.2022 та 01.07.2022, та їх пояснення надані суду.

14.04.2023 в якості свідка була допитана ОСОБА_2 яка будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання засвідчила суду, що вони з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі 21 рік,від якого народилося троє дітей, двоє з яких наразі є неповнолітніми. Вони родиною з 2002 по 2018 рік проживали за адресою АДРЕСА_2 і всі були там зареєстровані офіційно, ОСОБА_7 не жив з ними постійно з 2014 року. Коли захворіла мати ОСОБА_7 вони спільно прийняли рішення переїхати на ОСОБА_8 . Десь 05.07.2022 ОСОБА_7 її побив і вони втекли з будинку. Дитина перестала користуватися спірною квартирою з грудня 2021 року. Наразі, ОСОБА_9 вступила до медичного коледжу, який в м.Житомирі, де знаходиться квартира, проживання там є сприятливим для добирання на навчання, можливість харчуватися, але ОСОБА_7 з 01.07.2022 здає квартиру та не дозволяє, щоб донька користувалася квартирою.

Представник відповідача за первісним позовом просив суд визнати покази ОСОБА_2 неналежними та недопустимими, оскільки вона є заінтересованою особою, та її покази не є тими доказами які можути прийматися судом.

З цього приводу суд вважає зазначити наступне.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню в процесі ухва лення судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч 1,2 ст.78 ЦПК України).

Згідно ст.92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Статус ОСОБА_2 відповідає вимогам вказаної статті, судом було попереджено її про кримінальу відповідальність за завідомо неправдиві показання та під час судового розгляду її покази не були спростовані ні ОСОБА_3 ні його представником ОСОБА_15 , навпаки вони узгоджуються з матеріалами цивільної справи та поясненнями самого ОСОБА_3 . Так відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , не заперечував, що дійсно здає спірну квартиру з 01.07.2022, а до того її здавала ОСОБА_10 , своє небачання надавати квартиру в користування позивачу він пояснив тим, що бажав би, щоб його попрохали надати квартиру доньці, а не ставити в ультимативні формі таку вимогу. Наразі він може забезпечити доньку житлом але в іншому місці, бо ця квартира зайнята квартирантами.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд вважає, що покази ОСОБА_2 є належними та допустимими доказами у цій конкретній справі, оскільки, вони містять інформацію щодо предмета доказування, здобуті в порядку встановленому законом, не суперечать матеріалам справи та не спростовані стороною відповідача запервісним позовом, а відтак суд відхиляє доводи представника відповідача за первісним позовом, що вони є неналежними та недопустимими.

Відповідно до норми статті 405 ЦК України для з`ясування питання щодо втрати особою права користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

В постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

В постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

В постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини також неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Так судом було встановлено, що неповнолітня ОСОБА_1 дійсно не проживає у спірній квартирі понад один рік, проте це відбулося не з її волі, а через суперечки батьків та здачу квартири в оренду. Натомість під час судового розгляду справи на запитання суду: "Чи бажає ОСОБА_9 проживати у спірній квартирі ?" вона відповіла: "Так", це зафіксовано в протоколі судового засідання (а.с.137 п.25) натомість, відповідач ОСОБА_3 , підтвердив, що ним чиняться перешкоди та він готовий надавати житло там де вона живе зараз, а квартиру здає щоб "відбити аліменти" (а.с.138 п.34,35,36 протоколу) на його думку діти можуть жити в матері, яка має рівноцінне житло.

Допитаний свідок ОСОБА_11 , який є колишнім сусідом сторін, також засвідчив суду, що квртира понад один рік здається в оренду та більше року ОСОБА_10 та її з ОСОБА_7 дітей він не бачив. Того факту, що вони виїхали з квартири забравши речі він також не підтвердив.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини

Також судом було встановлено, що позивач наразі навчається в коледжі Житомирського межичного інституту, який знаходиться в м.Житомирі, на денній формі навчання з 01.09.2022 по 01.07.2026. Спірна квартира знаходиться також в м.Житомирі, отже проживання в ній сприятиме інтересам дитини, їй не потрібно витрачати час на проїзд, матиметься змога нормального, постійного харчування та саме інтереси ОСОБА_9 (як неповнолітньої дитини) за своєю природою та важливістю переважають над інтересами батька здавати квартиру в оренду з метою отримання прибуткую .

З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне первісний позов задовільнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Щодо судових витрат.

Згідно з положеннями ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач за первісним позовом звільнений від сплати судових витрат на підставі п.14 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" то з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір в сумі 992,40 грн на користь держави, як те передбачено ч.6 ст.141 ЦПК України.

Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то судові витрати пкладаються на позивача за зустрічним позовом та розподілу не підлягають, що узгоджується з висновками викладеними у постановах Верховного суду від 27.11.2019 (справа № 242/2741/16-ц) та 04.12.2019 ( справа №917/1739/17)

Керуючись ст. 64,156,162, ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст.12,19,42,76,77,81,89, 92, 263-264,265,279,354,355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири та зобов"язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування - відмовити

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Законний представник:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання за адресою:

зареєстроване місце проживання за адресою:

АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2

РНОКПП НОМЕР_4

Відповідач:

ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

зареєстроване місце проживання за адресою:

АДРЕСА_8

РНОКПП НОМЕР_5

Суддя В. М. Шкиря