МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/2330/22
Провадження № 22-ц/812/95/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю - позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лагоди А.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна, про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 03.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 4840; а також договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0962 гектарів, кадастровий номер :11:020:0001, укладений 03.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 4843; скасувати державну реєстрацію прав власності відповідача на житловий будинок та земельну ділянку, а також поновити державну реєстрацію права власності позивача на зазначені житловий будинок і земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.04.2010 р. виконавчим комітетом Миколаївської міської ради згідно із рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.04.2010р. № 519, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.04.2010р., зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.04.2010 р. за номером запису 316 в книзі 3, реєстраційний номер 17326160; Витягу про реєстрацію права власності на-нерухоме майно № 26000037 від 28.04.2010р., їй на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 21.03.2011р. Миколаївською міською радою на підставі рішення Миколаївської міської ради від 06.09.2010р. за № 48/38, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 00083, їй належала земельна ділянка площею 0,0962 гектарів, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:020:0001.

03 грудня 2011 року, за нотаріально підтвердженої згоди, ОСОБА_1 подарувала відповідачу - своїй дочці ОСОБА_4 , вище вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку площею 0,0962 гектарів, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:020:0001.

При укладанні оскаржуваних договорів у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що вони з чоловіком (її батьком), залишаються постійно жити в спірному будинку і бути зареєстрованими в ньому, користуватися ним і іншими будівлями, садом і городом, що остання буде їх доглядати, допомагати, а тому позивачка помилково уклала договори дарування належного їй нерухомого майна, припустившись помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Після укладання у 2011 році зазначених договорів вони з чоловіком продовжували проживати і бути зареєстрованими у спірному будинку, користуватися ним і іншими будівлями, садом та городом. Проте згодом відповідач змінила ставлення до них, не доглядала за ними та не утримувала, а потім, наприкінці 2019 року, взагалі вигнала її разом із чоловіком-інвалідом з будинку. Відповідач зі своїм чоловіком перетворили будинок у оптовий склад великої кількості різних товарів - зеленої затіняючої сітки та інших. Вони з чоловіком стали жити у літній кухні, в якій немає елементарних зручностей. Але у липні 2022 року, відповідач із своїм чоловіком заборонили їм користуватися і прибудованими до житлового будинку банею і підсобним приміщенням, де вони готували собі їжу і відпочивали, заклавши отвір до цих приміщень цеглою. Таким чином, позивачка з чоловіком-інвалідом позбавлені можливості виконання елементарних санітарно-гігієнічних процедур, приготування собі їжі і хоча б якогось відпочинку. Це нелюдське знущання над літніми хворими батьками з боку відповідача. По фактах знущань і образ над ними з боку відповідача і її чоловіка, погроз вбивством і застосування фізичного насильства, вони з чоловіком неодноразово викликали поліцію.

Проаналізувавши зміст ст. 203, ч. 1 ст. 229, ст. 717 ЦК України), позивачка зазначила, що на підтвердження визнання правочину недійсним, необхідно встановити наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі/будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної, реальної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, а також в постанові колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду по справі № 489/4535/16-ц від 26 лютого 2019 року.

Позивачка наголошує, що укладаючи оспорювані договори, вони із чоловіком сподівалися отримати від відповідача допомогу, яку потребують за станом здоров`я та своїм похилим віком. При цьому, вони продовжують постійно проживати і бути зареєстрованими у спірному домоволодінні з 2011 року по цей час. Фактичної передачі домоволодіння не відбувалося.

Також зазначає, що вона є пенсіонером за віком з 04 грудня 2008 року та отримує тільки пенсію. Її чоловік також пенсіонер за віком і по інвалідності. Інших доходів вони не мають.

Згідно виписки з медичної карти позивачка перебуває на диспансерному обліку з 2001 року з діагнозами ІХС, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, хвороба стегон та колінних суглобів та ін., та за станом здоров`я потребує стороннього догляду і допомоги. Її чоловік ОСОБА_5 хворіє з 2002 року цукровим діабетом та ін., в нього ампутована нога на рівні с/3 лівого стегна. Його пересування проблематично. Він потребує постійного стороннього -догляду і допомоги.

Іншого придатного для проживання житла в межах м. Миколаєва і України ні позивачка ні її чоловік не мають.

Крім того, звертає увагу на те, що після укладення оспорюваних правочинів вони продовжували проживати у спірному домоволодінні, поки відповідач і її чоловік не стали перешкоджати їм проживати у спірному домоволодінні з кінця 2019 року і у липні 2022 року, що після укладення у 2011 році оспорюваних правочинів до 2022 року вони продовжували сплачувати комунальні платежі за користування природним газом, електричною енергією, які споживаються у цьому житловому будинку.

Позивачка та її чоловік - інвалід другої групи ОСОБА_5 - люди похилого віку, стан здоров`я яких ще до укладання спірних договорів був незадовільним і стрімко погіршується, а тому, вони потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорювані правочини, вона не мала наміру позбавити себе і свого чоловіка права власності на житловий будинок, який є їх єдиним житлом і в силу похилого віку забезпечує всі належні умови для їх проживання, а погодилася на передачу житлового будинку у власність рідній дочці, лише за умови довічного утримання та догляду за нею і її батьком. Укладаючи спірний договір, вона помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, яка обіцяла їх доглядати та утримувати.

Між нею та відповідачем фактично було досягнуто домовленості щодо укладання договору довічного утримання, оскільки відповідач обіцяла утримувати та доглядати хворих батьків, у яких не було і немає іншого житла.

Під час укладання оспорюваних договорів, її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Вона діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договори довічного утримання, за умовами яких відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто вона помилялася щодо правової природи правочину.

Позивачка вказує, що неправильно сприйняла фактичні обставини цих правочинів, це вплинуло на її волевиявлення під час укладання договорів дарування замість договору довічного утримання, тому вважає, що такі договори відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна, про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильно викладені факти та обставини, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції настільки сильно схвилювало і потрясло її чоловіка і батька відповідача ОСОБА_5 , що в нього трапилися незворотні загострення його хронічних захворювань, від яких він через декілька днів після отримання (10.11.2022р.) і ознайомлення з текстом, - ІНФОРМАЦІЯ_1 на тлі цих переживань помер. В стані сильного емоційного потрясіння він перед своєю смертю навіть написав і залишив власноручну заяву відносно цієї ситуації і відповідача.

Вказує, що відповідач є фаховим дипломованим психологом, вміє маніпулювати і впливати на людей. Вже після цього рішення приходили потенційні покупці спірного будинку оглядати домоволодіння, а сусідам сторона відповідача вже повідомила, що будуть здавати її в дім для людей похилого віку, але ж вона такого наміру не має.

Вважає, що суд першої інстанції в рішенні перекрутив факти і обставини, яких взагалі не було, а багато з них взагалі безпідставно вигадав.

Наприклад, з її слів суд чомусь вказав в рішенні, що нібито вона в судовому засіданні пояснювала, що під час укладання договорів нотаріус нібито роз`яснював їй наслідки їх укладання. Однак, ніяких роз`яснень ні усних, ні письмових не було. Якщо б їй тоді було роз`яснено про можливість оформлення договору довічного утримання, вона б звісно, однозначно обрала б саме цей варіант. Але тоді вони з чоловіком про цей варіант не знали. При цьому нотаріусу вона пояснювала, що з чоловіком залишаються жити в цьому ж будинку, що іншого житла у них немає. І нотаріус тоді тільки спитала чи добре вона подумала, щоб не опинитися на вулиці і все. Тоді про перспективу залишення на вулиці нічого не нагадувало і не загрожувало. Відносно не проживання доньки у будинку на протязі 10 років після дарування такого в суді також не казала. Насправді донька проживала в будинку разом з ними до 2017 року. Після вони з чоловіком поїхала жити у м. Харків, але у 2018 році повернулися. У зимовий період вони всі не жили саме у будинку через великі грошові витрати на його опалення природним газом.

Зазначає, що взагалі це була дуже велика, фатальна помилка з її боку та її чоловіка у 2011 році - подарувати будинок і земельну ділянку їх дочці. Ніхто тоді не міг припустити, що через 11 років вона почне знущатися з хворих батьків літнього віку.

Тоді, у 2011 році, у зв`язку з похилим віком та незадовільним станом здоров`я, позивачка і її чоловік ОСОБА_5 вже потребували сторонньої допомоги, так як задовго до цього стали серйозно хворіти хронічними захворюваннями, вона - з 2001 року, а чоловік ОСОБА_6 - з 2002 року. Про це чітко вказано у приєднаних до справи медичних документах. Але суд в рішенні чомусь вказав, що доказів не надано. Тому у 2011 році й було прийнято рішення передати належний будинок і земельну ділянку при ньому у власність дочці - відповідачці ОСОБА_7 в обмін і при умові утримання та догляд з її боку за батьками та при умові продовження проживання в цьому будинку і користування ним та іншими будівлями, садом та городом в домоволодінні. Про ці умови на момент укладення спірних угод дарування знали і погоджувалися відповідач і нотаріус. Проте згодом відповідач змінила ставлення до них, після закінчення інституту у 2013 році, будучи працездатною людиною, маючи власний заробіток, ніколи не доглядала за хворими батьками, та ніколи не утримувала. Навпаки, всі ці роки вони з чоловіком всебічно допомагали відповідачу і її сім`ї. Відповідач знущалася, обзивала їх, вимагала половину пенсії, вона зі своїм чоловіком перетворили будинок у оптовий склад великої кількості різних товарів, переважно зеленої затіняючої сітки та ін. Оскільки чоловіку ампутували ногу, то з 2019 року вони з ним стали жити у літній кухні, в якій немає елементарних зручностей. Користувалися зручностями у розташованій до будинку прибудові - готували їжу, купалися і прали одяг і постільну білизну. Там було все необхідне. Але у липні 2022 року, відповідач з своїм чоловіком заборонили їм користуватися прибудованими до житлового будинку банею і підсобним приміщенням (якими до того вони користувалися вільно і без обмежень, тому що вхід туди не був складний). Вони заклали отвір до тих приміщень цегляною стіною. Таким чином, були позбавлені можливості виконання елементарних санітарно-гігієнічних процедур, приготуванні собі їжі і хоча б якогось відпочинку. З тих пір допомагає прати у себе вдома сусідка ОСОБА_8 . Вона була допитана в суді. За фактами знущань і образ з боку відповідача і її чоловіка, погроз вбивством і застосування фізичного насильства, позивачка з чоловіком неодноразово викликали поліцію. Підтверджуючі це докази також долучені до матеріалів справи. Але відповідач, після отримання цього позову, сфальсифікувала у суді справу про нібито сімейне насильство з боку її рідного батька одноногого чоловіка. Суд розібрався, визнав цю фальсифікацію брехливою і справу закрив за відсутністю складу адміністративного злочину. Копія постанови суду від 21.10.2022р. додається.

Всі ці факти і обставини належним чином характеризують відповідача.

Також позивачка зазначає, що влітку 2022 року вона стала звертатися за допомогою і скаргами на відповідача до владних інстанцій - в районну адміністрацію, у мерію, до юристів. Отримала роз`яснення про необхідність звернення до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними, про те, що є відповідна судова практика Верховного і апеляційного судів. Тому у своєму позові просила суд першої інстанції визнати недійсними договори дарування спірного житлового будинку і земельної ділянки при ньому, укладені 03 грудня 2011 року, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на житловий будинок і земельну ділянку та поновити державну реєстрацію її права власності на зазначені житловий будинок і земельну ділянку.

Крім того, апелянт вказує, що у суді також встановлено і підтверджено, що після 2011 року практично всі грошові витрати по ремонту і утриманню будинку несла позивач та її чоловік, що вони замінили всі вікна на металопластикові, замінили внутрішні двері у будинку, утеплили стіни будинку і літньої кухні пінопластом, оплачували комунальні платежі та ін.

Всі ці обставини підтверджували у суді свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , у тому числі про те, що з 2011 року як сусіди були обізнані про ці угоди і їхні умови, про те, що були хворими людьми. У допиті інших свідків суд відмовив на тій підставі, що вони не були присутні у нотаріуса у 2011 році при укладанні договорів дарування. При цьому відомо, що нотаріуси не допускають присутності свідків при укладанні угод і правочинів.

Проте, суд першої інстанції в своєму рішенні на всі ці важливі обставини не звернув увагу.

При цьому суд зазначивши в рішенні, що на момент вчинення оспорюваних правочинів вік позивачки складав 58 років, що не є поважним віком, не прийняв до уваги, що вони з чоловіком мають серйозні хронічні захворювання ще з 2002 року.

Про наявність помилки яскраво свідчать події і обставини, які об`єктивно відбувалися після 2011-го року до сьогодні. Тобто саме про те, що дарування як таке не відбулося й досі. І ця подія під назвою «дарування», як виявляється, взагалі не була даруванням.

Посилаючись на вказані обставини, а також повторюючи доводи позовної заяви, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач просила розглянути справу у її відсутність.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 03 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено 2 договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований в реєстрі за № 4840, що належав позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.04.2010 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради згідно з рішенням від 21.04.2010 року №519 та земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0962 гектарів, кадастровий номер :11:020:0001, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований в реєстрі за № 4843.

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що позивача, її чоловіка та доньку знають досить довгий час з 1980 років, є сусідами. Безпосередніми свідками укладання договорів дарування не були. Зі слів позивачки їм стало відомо, що приблизно десять років тому позивач подарувала домоволодіння з умовою догляду її та її чоловіка з боку спільної дочки. Поліпшення (утеплення, заміна вікон) та утримання домоволодіння після 2011 року здійснює позивач з чоловіком. В липні 2022 року між сторонами погіршились відносини, що виражається в сварках, нецензурних висловлюваннях з боку відповідача на адресу позивачки, обмеження відповідачем позивачці та її чоловіку користуватись лазнею, в якій розміщена пральна машинка. ОСОБА_8 пояснила, що змушена допомагати позивачці прати в себе їх одяг. З огляду на лайки викликались співробітники правоохоронних органів.

Проаналізувавши зазначені обставини, а також положення ч.1 ст.202, ст. 203, 215, ч.1 ст. 229, ст.717 ЦК України, роз`яснення, наданого в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, суд дійшов висновку, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом. В оспорюваних договорах дарування сторони, зокрема, і позивачка, своїми підписами підтвердили, що договори відповідають їх дійсним інтересам, волевиявлення, є вільним, усвідомленим, не носять характеру фіктивного та удаваного правочину, що сторони однаково розуміють значення, умови правочинів, їх природу і правові наслідки.

Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Відповідач зареєструвала право власності на житловий будинок та земельну ділянку, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на пенсійний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Після укладання договорів дарування на відповідача були оформлені всі рахунки по сплаті комунальних платежів.

Також суд першої інстанції зазначив, що на момент вчинення оспорюваних правочинів вік позивача складав 58 років, що не є поважним віком та відсутні докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивачки погіршився до тієї міри, що вона потребувала сторонньої допомоги.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст.717 ЦК України.

Погіршення стосунків сторін оспорюваних правочинів після спливу одинадцяти років з моменту їх укладення не можуть бути підставою для визнання спірних договорів недійсними, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Покази свідків щодо предмету оспорюваного правочину не взяті до уваги судом, оскільки про такі обставини свідки дізнались виключно зі слів позивача, не були присутні в момент вчинення правочину, дійсних підстав укладення правочину з боку відповідача не підтверджують.

В ході розгляду справи позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаних в позові обставин, зокрема щодо помилки в природі правочину вважаючи що укладає договір довічного утримання.

Таким чином, суд першої інстанції вважав безпідставними посилання позивача на те, що спірні договори дарування укладені в результаті помилки, що вона помилялася щодо природи правочинів та прав і обов`язків сторін, а відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни чи встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Системний аналіз вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

Мотив правочину не відноситься до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Саме про таке застосування норм права йде мова у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16.

ОСОБА_11 можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що воно дійсно було і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими".

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц, а також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021р. в справі № 161/17523/16-ц.

Проте, слід зазначити, що з`ясування лише таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова у правових висновках, які містяться в постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела, що саме на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. При цьому колегія суддів виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Згідно матеріалів справи, на час укладення (03.12.2011р) спірних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , позивачці було 58 років, а відповідачу, яка є її дочкою - 20 років. Позивачка згідно виписки з медичної карти від 14 липня 2022 року з 2001 року перебувала на диспансерному обліку з діагнозами ІХС, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, хвороба стегон та колінних суглобів та ін., та за станом здоров`я періодично потребує стороннього догляду та допомоги. Вона є пенсіонером за віком з 04 грудня 2008 року та отримує пенсію. Її чоловік ОСОБА_5 також хворів з 2002 року цукровим діабетом та іншими захворюваннями, на час видачі виписки (14.07.2022) у зв`язку з ампутацією лівої нижньої кінцівки на рівні с/з лівого стегна (02.05.2019) потребує стороннього догляду та допомоги, також був пенсіонер за віком і по інвалідності.

Аналіз зазначених доказів не підтверджує, що позивачка та її чоловік саме на час укладення спірних договорів дарування (2011р.) потребували стороннього догляду та допомоги.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що рішення передати належний будинок і земельну ділянку при ньому у власність дочці було прийнято в обмін і при умові утримання та догляду з боку дочки за батьками та при умові продовження проживання в цьому будинку і користування ним та іншими будівлями, садом та городом в домоволодінні. При цьому позивачка не посилалася на те, яке саме утримання чи догляд повинна була надавати їм дочка, а саме їх розмір, періодичність, тощо.

В той же час матеріали справи, зокрема, ствердження позивачки в апеляційній скарзі, свідчать про те, що на час укладення (03.12.2011р) спірних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідач проживала з батьками (позивачкою та її чоловіком) та навчалася в інституті, який закінчила тільки в 2013 році. Після закінчення інституту у 2013 році, відповідач за ствердженнями позивачки, будучи працездатною та маючи власний заробіток, ніколи не доглядала за хворими батьками, та ніколи не утримувала їх. Навпаки, всі ці роки позивачка з чоловіком всебічно допомагали відповідачу і її сім`ї. Фактично, як стверджує позивачка, відповідач проживала з батьками до 2017 року, після вона з чоловіком поїхала жити у м. Харків, але у 2018 році вони повернулися. У зимовий період вони всі не жили саме у будинку через великі грошові витрати на його опалення природним газом.

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що на час укладення спірних договорів дарування вони з чоловіком не потребували матеріальної допомоги, навпаки вони утримували дочку (відповідача по справі), так як остання була студенткою, навчалася в вузі на контракті, який оплачували вони з чоловіком, стипендії не отримувала. Після закінчення інституту вони продовжували допомагати дочці та її чоловіку до 2022р, в 2013 році оплачували квартиру дочці, а коли перестали надавати таку допомогу, то у них погіршилися стосунки.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що відповідач на час укладення спірних договорів дарування була студенткою, не мала власного заробітку та не тільки не могла утримувати батьків, а навпаки отримувала допомогу від них.

Відсутні в матеріалах справи також докази погіршання стану здоров`я позивачки та її чоловіка з моменту взяття їх на медичний облік (2001 та 2002 роки відповідно) на час укладення спірних договорів дарування (03.12.2011р.) на стільки, що вони потребували стороннього догляду з боку відповідачки.

Посилання позивачки, що вони з чоловіком тривалий час після укладення договорів дарування надавали допомогу відповідачці та утримували будинок, здійснюючи в ньому поліпшення, навпаки свідчить про достатність їх доходу для цих потреб та відсутність потреби в утриманні їх з боку відповідача.

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що на початок лютого 2022р. вони з чоловіком разом отримували до 10000грн. пенсії та постійно допомагали дочці.

З 2019 року позивачка з чоловіком добровільно стали жити у літній кухні, в якій хоч і немає елементарних зручностей, але вони користувалися зручностями у розташованій до будинку прибудові - готували їжу, купалися і прали одяг і постільну білизну. Але у липні 2022 року, відповідач з своїм чоловіком заборонили їм користуватися прибудованими до житлового будинку банею і підсобним приміщенням (якими до того вони користувалися вільно і без обмежень, тому що вхід туди не був складний). Вони заклали отвір до тих приміщень цегляною стіною. З цього часу позивачка з чоловіком були позбавлені можливості виконання елементарних санітарно-гігієнічних процедур, приготуванні собі їжі і хоча б якогось відпочинку. З тих пір допомагає прати у себе вдома сусідка ОСОБА_8 .

Отже, дані обставини виникли через 10 років після укладання спірних договорів дарування та не існували саме на час укладення спірних договорів дарування (2011р.)

Також позивачка зазначає, що влітку 2022 року вона стала звертатися за допомогою і скаргами на відповідача до владних інстанцій - в районну адміністрацію, у мерію, до юристів. Отримала роз`яснення про необхідність звернення до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними, про те, що є відповідна судова практика Верховного і апеляційного судів.

Так, в заяві про поновлення строку позовної давності позивачка зазначила, що про те, що договори дарування не відповідають вимогам закону і є недійсними, що насправді ці договори повинні були бути договорами довічного утримання, що вона помилялася відносно природи укладених договорів, компетентні органи проінформували її лише в липні 2022 року.

В той же час в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що на час укладення спірних договорів дарування вони з чоловіком не потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги, від дочки їм потрібна була перш за все моральна підтримка. Більш того, вона від першого шлюбу має 2 дітей, які претендували на будинок, тому вони з чоловіком вирішили подарувати будинок їх спільній дочці, щоб забезпечити її в майбутньому та не думали, що в подальшому вона стане до них так погано відноситися, що можна було укласти договір довічного утримання чи заповіт не знала.

Представник позивачки в суді апеляційної інстанції пояснив, що з телефонної розмови з чоловіком позивачки за його життя йому стало відомо, що батьки з дочкою обговорювали який правочин краще укласти заповіт чи договір дарування і відповідач вибрала договір дарування, з чим погодитися батьки. Батько вважав, що дочка в майбутньому, коли в цьому буде потреба буде їх утримувати та допомагати.

Таким чином позивачка всупереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала будь-яких належних та допустимих доказів існування домовленості сторін на момент укладення спірних договорів дарування про те, що умовою укладення договорів було взяття на себе відповідачем обов`язку щодо утримання та допомоги батькам, їх розміру, періодичності, тощо, що притаманне договору довічного утримання.

Отже до 2022 року у позивачки не було сумнівів щодо природи укладених нею в 2011 році правочинів дарування будинку та земельної ділянки, на якому він розташований, і тільки після погіршання стосунків з дочкою через тривалий більше 10 років час та отриманої консультації у юристів в 2022 році, позивачка змінила наміри щодо відчуження майна, тобто, після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивачки з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2011 році. Лише посилання позивачки на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Не є підставою для скасування рішення суду також посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом пояснень свідків, оскільки вони були свідками взаємовідносин сторін після укладення спірних договорів дарування, а про обставини укладання договорів їм відомо тільки зі слів позивачки.

Продовження проживання позивачки в будинку після укладення спірних договорів дарування разом з відповідачкою, а також те, що спірний будинок є єдиним житлом позивачки самі по собі з урахуванням конкретних обставин у даній справі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Не відповідає матеріалами справи також доводи апеляційної скарги про відсутність фактичної, реальної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, так як в п.7, 8 договору дарування житлового будинку зазначено, що право власності у обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття, а обдаровувана підтверджує прийняття дарунка шляхом одержання технічного паспорту на житловий будинок та ключів від нього. На не виконання даних умов договору позивачка не посилається.

В п.8 договору дарування земельної ділянки зазначено, що право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації права. Відповідач 03.12.2011р. зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку в установленому законом порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів (а.с.18)

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2023 року