Справа № 369/1998/23
Провадження № 2/369/3022/23
13.07.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Ковальчук Л.М.,
за участі секретаря: Павлової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів та стягнення коштів, -
У лютому 2023 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом.
Ухвалою суду від 09.02.2023 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи.
В судове засідання позивач не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву на позов не надавав.
У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Cуд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
В судовому засіданні встановлено що між позивачем та відповідачем 24.11.2017 року укладено Договір № 6-9-179 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач зобов`язується передати позивачу у власність Майнове право на квартиру, що знаходиться у Будинку, а позивач зобов`язується сплатити відповідачу Ціну продажу майнового права згідно з умовами цього договору та прийняти Майнове право.
Відповідно до п. 1.2. договору його предметом є купівля-продаж майнових прав на квартиру з наступними характеристиками: номер квартири - 179, загальна проектна площа 43,88 кв.м., що складається з 1 кімнати і знаходиться на 9 поверсі будинку.
Ціна продажу майнового права визначена в п. 3.1. договору та складає 430024,00 гривень, які мають бути сплачені не пізніше 29.11.2017 згідно графіку, визначеного в п. 3.3. договору.
Як вбачається зі змісту наданих позивачем до позову копій, повний розрахунок за майнове право згідно договору № 6-9-179 проведено в повному обсязі та підтверджується довідкою відповідача від 17.10.2018 року та актом прийому-передачі майнового права від 17.10.2018 року, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв обумовлене в такому договорі майнове право.
В пункті 1.5 договору зазначено, що запланований термін Прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2019 року.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частина 3 статті 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В свою чергу частина 1 статті 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статей 177, 178 ЦК України майнові права за своєю сутністю є об`єктами цивільних прав та відповідно можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.
Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Майновим правом є обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певним, але не всім обсягом прав власника майна, що є необхідними й достатніми для засвідчення правомочності цього власника отримати в майбутньому право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно.
За приписами статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Відповідно моментом набуття права власності на майнові права набувачем є момент, визначений відповідним правочином.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно укладеного між сторонами договору № 6-9-179 від 24.11.2017 року, їх предметом є майнове право - обумовлене право власника такого права на набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли вже виконані певні, але не всі правові передумови, достатні для набуття такого права, та яке засвідчує правомочність отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому, а такою відкладальною умовою набуття права власності на квартиру в майбутньому є прийняття новозбудованого будинку до експлуатації.
В свою чергу, оскільки п. 2.1 договору № 6-9-179 був визначений обов`язок відповідача після сплати позивачем визначеної ціни продажу Майнового права в повному обсязі, передати його позивачу за відповідним актом приймання-передачі майнових прав, судом на підставі наявних доказів встановлюється належне виконання відповідачем таких зобов`язань відповідно до наявного у справі акту прийому-передачі майнового права за договором, що був підписаний сторонами та не оспорюється.
Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зокрема, пунктами 1.5 договором № 6-9-179 встановлено, що запланований термін прийняття будинку в експлуатацію - 2 квартал 2019 року.
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
З врахуванням вказаних норм термін прийняття Будинку в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретно не визначений, оскільки в п. 1.5. договору № 6-9-179 зазначена не конкретна календарна дата.
Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про те, що строк та термін виконання зобов`язання відповідачем визначений відповідним правочином, оскільки термін прийняття Будинку до експлуатації в договорі № 6-9-179 не визначений, а у пункті 1.5. договору зазначений плановий період прийняття будинку до експлуатації - 2 квартал 2019 року, який за своєю сутністю носить інформаційний характер, та оскільки є залежним від фактичних обставин будівництва, не може бути розтлумачений як кінцевий термін здачі будинку в експлуатацію та не є визначенням строку дії договору або терміном виконання зобов`язань відповідною стороною договору, який в свою чергу визначений в інших положеннях договору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Також, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.
Пунктом 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 р., прийняття в експлуатацію об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.
Як встановлено в ході судового розгляду, прийняття Будинку в експлуатацію ще не відбулося, а така подія є відкладальною умовою виникнення у відповідача обов`язку щодо передачі позивачці квартири та не залежить від волевиявлення або дій відповідача, не змінює обсяг набутих позивачкою майнових прав за укладеним з відповідачем договором, порушення прав позивача не відбулося, а відповідно відсутні підстави застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності.
При цьому, судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача з відповідними письмовими вимогами, щодо відшкодування фактично сплачених грошових коштів або заміни майнових прав.
На підставі доказів, які долучені до матеріалів справи, суд робить висновок про те, що позивачу фактично передано у володіння та користування квартиру, майнові права на яку були предметом купівлі-продажу відповідно до укладеного з відповідачем договору, право власності на яку в подальшому підлягає реєстрації у встановленому порядку як завершальна стадія виконання умов такого договору не раніше введення Будинку в експлуатацію замовником будівництва.
При цьому, відповідно до висновків, які містяться у постановах Верховного Суду у справі від 29.07.2020 р. № 723/3114/18, від 21.02.2018 р. у справі № 752/7721/15-ц, у справі № від 02.05.2019 р. 554/6694/17/, оскільки прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин сторін, а є виключно адміністративною процедурою взаємодії замовника будівництва із уповноваженими державою органами за встановленим регламентованим порядком та процедурою, склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній, що в свою виключає можливість застосувати до нього будь-яку цивільно-правову відповідальність, в тому числі у вигляді стягнення неустойки.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясування справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший, що можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
Абзацом 1 частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Суд відхиляє доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач жодних послуг (робіт) позивачу не зобов`язувався надавати (виконати). Інших договорів на вчинення будь-яких дій або надання послуг між сторонами не укладалося, а згідно укладеного договору зобов`язався лише продати та передати позивачу майнові права на об`єкт нерухомості в межах наявних у нього таких майнових прав.
Дія положень Закону України «Про захист прав споживачів» не може поширюватися на договори купівлі-продажу майнових прав, укладені між сторонами, суттєві умови яких в межах цієї справи не оспорюються.
Не підлягають до задоволення і вимоги позивача стосовно відшкодування моральної шкоди в зв`язку з їх недоведеністю.
Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Позивачем не надано вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили неправомірність дій відповідача щодо порушення прав позивача, що спричинили йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язком між такими діями та моральною шкодою як обов`язкову підставу її відшкодування.
При прийнятті рішення про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд врахує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 р. по справі № 755/3509/18, в якій зазначено, що за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин, яке фактично у спірних правовідносинах відсутнє, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, що має похідний характер.
Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів та стягнення коштів.
З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 133, 137, 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.
Керуючись вимогами ст. ст. 203, 204, 207, 526, 527, 530, 571, 598, 610, 611, 626, 627, 628, 638, 1166, 1167 ЦК України, статтями 1, 10, 18, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353, 354 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» про захист прав споживачів та стягнення коштів відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія»: м.Київ, вул.Ремонтна, 8, .

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК