РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2464/23

28 вересня 2023 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

за участі позивача не з`явився

відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що є матір`ю ОСОБА_2 , який є співвласником квартири АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому приміщенні кілька років. Вказує, що у 2016 році відповідач виїхав за кордон на заробітки, не проживає у квартирі близько семи років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться. Зазначає, що реєстрація відповідача в будинку перешкоджає позивачу оформити субсидію, а отримуваної позивачем соціальної виплати в сумі 2100 грн не вистачає на оплату житлово-комунальних послуг. Також вказує, що зняти відповідача з реєстрації через ЦНАП не має змоги, оскільки відповідач є співвласником квартири.

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 15.08.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що повідомлено сторони.

Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив.

Позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення у справі.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, подав на адресу електронної пошти суду заяву у якій вказав, що визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи викладене, дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних, доказів.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками, а саме по 1/3 частці, квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28.12.1996 Костопільською міською радою. Іншим співвласником згідно свідоцтва є ОСОБА_3 .

Із Витягу №1012/09-06 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, який виданий 21.06.2023 адміністратором ЦНАП вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.10.2012 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 17.12.1997.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що її син ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірній квартирі, близько семи років не проживає у квартирі, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Разом з тим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , де останній зареєстрований з 16.10.2012, належна йому на праві власності частка становить 1/3.

Тобто, відповідач є співвласником вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.12.1996.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано і судом таких доказів не здобуто, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі №511/1902/18, у справі №214/368/19 від 23 листопада 2020 року, підстав для відступу від якого суд не вбачає.

Доводи позивача про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі із 2016 року і це є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не ґрунтуються на законі та є безпідставними, оскільки, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, спірна квартира є спільною частковою власністю.

При цьому суд враховує, що заява відповідача про визнання позову не є доказом того, що ОСОБА_2 вчинив дії, які у розумінні статей 346, 365 ЦК України свідчили б про припинення його права власності на належну йому частку в спірній квартирі, а тому суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання позову суперечить положенням 319, 321 ЦК України та ст.41 Конституції України.

За вказаних обставин, суд дійшов переконливого висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенны позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (жителька АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач:

ОСОБА_2 (житель АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено

2 жовтня 2023 року.

СуддяЛ. А. Грипіч