ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/179/23 Справа № 179/531/21 Головуючий у першій інстанції: Ковальчук Т. А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5 25 квітня 2018 року було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позики, позивач надав ОСОБА_5 (позичальник) грошові кошти в сумі 300000,00 грн., останньою датою повернення позики визначено 25.12.2018 рік. На виконання умов договору позики, між позивачем та ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність. У випадку відсутності у поручителя грошових коштів для виконання зобов`язань за договором позики, позикодавець має право звернути стягнення на майно поручителя. В подальшому позичальник та ОСОБА_5 звернулись до позивача з клопотанням про відтермінування строку виконання зобов`язань за договором позики з підстав складного матеріального становища. За результатом перемовин, позивач, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 22.12.2018 року домовились про укладання додаткової угоди до договори позики та договору поруки, відповідно до умов яких було внесені зміни до пункту 7.5 договору позики та пункту 1.2. Договору поруки, а саме, сторони визначили, що останній строк поверненні позики є 24.03.2021 року. Станом на 24.03.2021 року ОСОБА_5 повідомила, що не зможе повернути вчасно суму грошових коштів отриманих по договору позики. З метою відновленого свого права, позивач звернувся з вимогою до поручителя щодо виконання зобов`язань за договором поруки. За результатом спілкування, відповідач відмовила в отриманні вимоги, а також повідомила, що відмовляється від виконання своїх зобов`язань за договором позики, оскільки у неї відсутні грошові кошти та вона не вбачає підстав повертати кошти які не отримувала. Крім того відповідач повідомила, що застрахувалась від ризиків звернення стягнення на майно відповідача, а саме подарувала свій будинок своїй близькій особі, внаслідок чого позивач може взагалі забути про отримання від відповідача будь-яких грошей. На підтвердження своїх слів, відповідач надала копію договору дарування, укладеного 04.01.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивач вважає, що укладений договір є фіктивним, тобто укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, за результатом укладання якого вбачається формальний перехід права власності на домоволодіння від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з метою уникнення юридичної відповідальності ОСОБА_3 по договору поруки та в той же час ОСОБА_3 продовжує користуватися цим домоволодінням, веде господарство. Тобто після відчуження домоволодіння не настали будь-які правові наслідки позбавлення ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно. Позивач зазначає, що в оскаржуваному правочині внутрішня воля ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, укладаючи оскаржуваний правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний у майбутньому. ОСОБА_3 , звертаючись до позивача з клопотанням про внесення змін договору поруки та договору позики, ввела в оману позивача заздалегідь знаючи, що не буде виконувати зобов`язання за договором поруки. Тому позивач просив визнати недійсним договір дарування, укладений 04.01.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щокою В.О. за реєстровим №1.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено та стверджується зібраними у справі доказами, що суду надано копію договору позики від 25 квітня 2018 року, згідно якого позивач зобов`язався надати третій особі ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 300000,00 грн. для розвитку фермерського господарства на території Дніпропетровської області, без сплати процентів за користування позикою, з датою повернення позичальником повної суми позики 25.12.2018 року (а. с. 7-8).

Позивачем також надано копію акту приймання-передачі грошових коштів від 25.04.2018 року, відповідно до якого позикодавець та позичальник підтверджують передачу грошових коштів в розмірі 300000,00 грн. у відповідності до умов договору позики (а.с. 9).

Крім того, суду надано копію договору поруки від 25 квітня 2018 року, згідно якого поручитель ОСОБА_3 поручається перед позикодавцем ОСОБА_1 за виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_5 , що виникли за вказаним вище договором позики від 25.04.2018 року, або можуть виникнути на підставі нього договору у майбутньому (а.с. 10-11). Договір викладено у простій письмовій формі.

Згідно копії додаткової угоди №1 від 22 грудня 2018 року до пункту 7.5 вказаного вище договору позики, останній строк повернення позики - 24.03.2021 року (а. с. 12).

Відповідно до копії додаткової угоди №1 від 22.12.2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 досягнуто домовленості про внесення змін до договору поруки від 25.04.2018 року в частині дати повернення позики (а.с. 13). Дана додаткова угода укладена у простій письмовій формі.

Судом також встановлено, що 04.01.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування домоволодіння, що посвідчений приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щокою В.О. за реєстровим №1, відповідно до якого ОСОБА_3 передає безоплатно у власність ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності ОСОБА_3 (а. с. 14-15).

Частинами 1, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч. 1 статті).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За положеннями ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, вказавши, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У дарувальника ОСОБА_3 за договором від 04.01.2019 року дарування домоволодіння АДРЕСА_1 немає обов`язку у добровільному порядку на передачу вказаного нерухомого майна позивачу, як позикодавцю за договором позики.

Доказів звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про стягнення заборгованості за договором позики від 25.04.2018 року, у тому числі з поручителя ОСОБА_3 , до укладення оспорюваного договору дарування суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Також позивачем не представлено доказів наявності на час виникнення спірних правовідносин (укладення договору дарування від 04.01.2019 року) відкритого виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_3 з примусового виконання зобов`язань, що випливають із договору позики від 04.01.2019 року. Клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

Більше того, як вбачається із наданих позивачем доказів, ним було укладено договір позики з датою повернення позичальником повної суми позики 25.12.2018 року, який 22.12.2018 року (до спливу строку остаточного повернення позики) було продовжено до по 24.03.2021 року.

Отже, зі змісту наданих позивачем письмових доказів вбачається, що на день укладення оспорюваного договору дарування від 04.01.2019 року, строк повернення позики позичальника ОСОБА_5 не настав. Цей строк мав настати лише 24.03.2021 року, тобто через більше ніж два роки з дня укладення оспорюваного договору дарування.

Окрім того, суду представлено копію складеної між ОСОБА_1 (позикодавець), ОСОБА_5 (позичальник) та ОСОБА_3 (поручитель) розписки від 10.09.2021 року, за змістом якої, зокрема, з метою виконання зобов`язань за договором позики від 25.04.2018 року та договору поруки від 25.04.2018 року, добровільно, без фізичного та психологічного тиску, останні дійшли згоди про виконання зобов`язань, які виникли із укладених договору позики та договору поруки, шляхом погашення боргу із розстроченням у часі але не більше трьох років.

Зі змісту вказаної вище розписки вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 здійснювали добровільне погашення заборгованості у період з 10.09.2021 року по 10.11.2022 року на загальну суму 368000,00 грн., що свідчить про погашення основної суми позики за договором позики від 25.04.2018 року.

Позивачем не надано доказів, що дарування ОСОБА_3 належного їй домоволодіння зробило її неплатоспроможною за зобовязаннями перед позикодавцем ОСОБА_1 .

Також, ОСОБА_3 не є майновим поручителем перед ОСОБА_1 та не передавала останньому в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1 . Тому, на час предявлення позову, у позивача не виникло право на задоволення вимог кредитора саме за рахунок вищевказаного нерухомого майна.

Визнання ОСОБА_5 і ОСОБА_3 позову ОСОБА_1 свідчить про спільний інтерес вказаних осіб у даній цивільній справі щодо визнання договору дарування недійсним, який спрямований на позбавлення ОСОБА_4 права власності на подароване майно - домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, само лише визнання позову відповідачкою ОСОБА_3 та третьою особою не свідчать про наявність підстав для задоволення цього позову.

Колегія звертає увагу, що відповідачка ОСОБА_3 дійсність вказаного вище договору дарування у даній цивільній справі не оспорює, з відповідним позовом до суду не звернулась. Позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не довів, що оспорюваним договором дарування порушуються його, позивача, права чи законні інтереси.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги недоведеність позивачем порушення його прав оспорюваним договором дарування; встановивши, що договір дарування укладений відповідачами 04.01.2019 року у належній письмовій нотаріальній формі,- колегія дійшла висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог щодо визнання оспорюваного договору недійсним.

За положеннями частини 5 статті 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).

Детально дослідивши представлені докази та встановивши фактичні обставини справи, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції по суті є правильним, однак правове обгрунтування підлягає викладенню з урахуванням наведених вище висновків апеляційного суду.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова