Справа № 301/692/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Іршавська державна нотаріальна контора Закарпатської області та Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання протиправними дій та стягнення завданої моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 квітня 2022 року, ухвалені суддею Пітерських М. О.,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Іршавська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання протиправними дій та стягнення завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтувала тим, що 29.09.2020 вона звернулася з заявою до Іршавської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 матір`ю ОСОБА_3 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом із матір`ю та була зареєстрована у цьому будинку, а відтак прийняла спадщину.

Листом № 328/01-16 від 23.10.2020 Іршавська державна нотаріальна контора повідомила її, що вказаний житловий будинок належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Матіко Ю.А. від 08.11.2005 за реєстровим номером № 3006.

Уважала, що цей договір купівлі-продажу житлового будинку, на підставі частин 1, 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України, має бути визнаний судом недійсним, оскільки укладений незважаючи на те, що вона фактично проживала та була зареєстрована в даному будинку. Водночас вона є непрацездатною, інвалідом другої групи, оскільки з 1981 року лікується в Берегівській обласній психіатричній лікарні внаслідок психічних розладів. Спірний будинок був і залишається її єдиним житлом та місцем постійного проживання, а іншого житла вона не має, що достеменно було відомо як її покійній матері, так і відповідачу.

На її думку, зазначені обставини свідчать про корисливий мотив відповідача щодо незаконного привласнення (заволодіння) цим будинком. Ці обставини були відомі Іршавській державній нотаріальній конторі, яка всупереч вимогам ст. 5 Закону України «Про нотаріат», не відмовила в учиненні нотаріальної дії щодо посвідчення спірного договору купівлі-продажу будинку.

Стверджувала і те, що в неї є сумніви щодо можливого укладення спірного договору її матір`ю, оскільки така була хворою і літньою жінкою у віці 78 років. Заразом протиправними діями та корисливими мотивами відповідач завдав їй і моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі місячної мінімальної заробітної плати. Ця шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої як хворої особи з інвалідністю, так і щодо її померлої матері.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.11.2005 житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Матіком Ю.А.; 2) визнати протиправними дії, корисливі мотиви відповідача ОСОБА_2 щодо незаконного привласнення (заволодіння) цього житлового будинку; 3) стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі місячної мінімальної заробітної плати, установленої на день ухвалення рішення.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2021 року залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

Заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.11.2005 житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності і несправедливості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві та яким судом першої інстанції не надано належної оцінки.

Зазначала, що спірний договір є сфальшованим, оскільки він не підписувався її матір`ю, а відтак, із метою захисту її прав та інтересів, суд був зобов`язаний: 1) призначити у цій справі судову почеркознавчу експертизу з приводу підписання чи не підписання її матір`ю даного договору купівлі-продажу; 2) зобов`язати відповідача ОСОБА_2 надати докази оплати коштів за вказаним договором купівлі-продажу; 3) зобов`язати третю особу Іршавську державну нотаріальну контору надати письмові пояснення щодо не сплати її матір`ю податку до бюджету з продажу нерухомого майна.

З огляду на зазначене просила апеляційний суд оскаржене заочне рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 інші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року цю справу знято з апеляційного розгляду та направлено її до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 квітня 2022 року у задоволенні даного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі на це додаткове рішення суду позивачка ОСОБА_1 також посилалася на його незаконність і несправедливість через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тими же доводами, які наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 від 17.08.2021 на заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.07.2021.

Просила апеляційний суд додаткове рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції третя особа АТ «УКРСИББАНК» посилалося на її безпідставність і надуманість, просило таку скаргу залишити без задоволення, а оскаржене додаткове рішення суду без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас безпосередньо у своїх апеляційних скаргах ОСОБА_1 просила апеляційний суд розглянути справу без її участі. Також від представниці третьої особи АТ «УКРСИББАНК» - Гладиш Я. на адресу Закарпатського апеляційного суду 10.10.2022 і 03.02.2023 надійшли клопотання про розгляд цієї справи за відсутності представника АТ «УКРСИББАНК» (а.с.213). За таких обставин неявка учасників справи, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеності, проте колегія суддів із такими висновками місцевого суду в повній мірі погодитися не може, оскільки таких суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що 08 листопада 2005 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу за реєстровим № 3006, ОСОБА_3 (матір позивачки ОСОБА_1 ) продала ОСОБА_2 житловий будинок із надвірними спорудами АДРЕСА_2 (а.с.23, 57, 58).

Як наслідок цього ж дня, тобто 08.11.2005, даний будинок був зареєстрований за покупцем ОСОБА_2 , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.14, 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 від 21.08.2015 за актовим записом № 11 (а.с.21).

Як видно з довідки виконавчого комітету Луківської сільської ради Іршавського району від 08.09.2020 за № 490, то на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_2 , згідно з погосподарськими відомостями, були зареєстровані її донька ОСОБА_1 /позивачка/ та онука ОСОБА_4 (а.с.22).

29 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Іршавської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом за померлою матір`ю ОСОБА_3 , як особі, яка прийняла за нею спадщину внаслідок постійного проживання і реєстрації на час відкриття спадщини зі спадкодавицею (а.с.12).

23 жовтня 2020 року Іршавська державна нотаріальна контора листом за № 328/01-16 повідомила ОСОБА_1 на її заяву, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08.11.2005 за реєстровим № 3006 (а.с.13).

06 листопада 2020 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Іршавської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй як спадкоємиці за померлою матір`ю ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки (паї) у с. Луково, а також про надання їй примірника зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.11.2005 (а.с.16).

18 листопада 2020 року Іршавська державна нотаріальна контора листом за № 362/01-16 повідомила ОСОБА_1 , що не може надати примірник такого договору купівлі-продажу, оскільки вона не є стороною цього договору (а.с.17).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як регламентовано частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) тощо.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або не є ефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Водночас застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Отже, рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захистити порушене (у разі його порушення) право чи інтерес позивача, тобто «один спір один процес». Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту не є ефективним.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

На переконання колегії суддів, у даному випадку обраний позивачкою спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання протиправними дій, корисливих мотивів відповідача ОСОБА_2 щодо незаконного привласнення (заволодіння) цього житлового будинку, без заявлення при цьому вимоги, наприклад, про визнання за нею права власності в порядку спадкування (де б таке рішення суду щодо визнання права власності на нерухоме майно слугувало підставою для державної реєстрації за нею відповідного речового права, як це передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, оскільки не призведе до поновлення прав позивачки, а отже, зазначені вище її вимоги не є ефективним способом захисту права і потребуватимуть додаткових засобів судового захисту, тобто повторного звернення до суду. До того ж навіть у разі задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, то це не призведе до автоматичного припинення права власності відповідача ОСОБА_2 та (або) виникненням права власності у позивачки на вказаний житловий будинок, що також свідчить про обрання нею неефективного способу захисту ймовірно порушених прав та остаточного вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного вище позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання протиправними дій, корисливих мотивів відповідача ОСОБА_2 щодо незаконного привласнення (заволодіння) цього житлового будинку задоволенню не підлягають, а відтак не підлягає і задоволенню похідна від них вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь завданої моральної шкоди.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити саме через обрання нею неефективного способу захисту порушених прав.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак не може погодитися із їх правовим обґрунтуванням, оскільки місцевий суд повинен був відмовити у задоволенні цих вимог ОСОБА_1 унаслідок обрання нею неефективного способу захисту своїх прав, а не через необґрунтованість і недоведеність позивачкою своїх вимог.

Отже, доводи апеляційних скарг колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони частково ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин заочне рішення суду та додаткове рішення місцевого суду підлягають до зміни в частині їх правового обґрунтування (мотивувальні частини рішень), а резолютивні їх частини до залишення без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 квітня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а резолютивні частини - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді