Номер провадження: 22-ц/813/3665/23
Справа № 509/2975/19
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Ігнатенко П. Я.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів :

головуючого (суддя-доповідач): Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря: Сидоренко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , співвідповідача - ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача - орган опіки та піклування Таїровської селищної ради про захист права власності, виселення із житлового приміщення із наданням іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що у серпні 2016 року вона придбала житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З метою придбання вказаного житлового будинку, 01 серпня 2016 року позивачка позичила грошові кошти з граничним терміном повернення до березня 2019 року. ОСОБА_2 , як власник, дозволила проживати та надала дозвіл на реєстрацію в будинку своєму сину - ОСОБА_7 з його сім`єю, яка на той час складалася з дружини - ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Бажання зареєструвати у новопридбаному будинку відповідачів виникло з міркувань тривалих родинних зв`язків та доброго ставлення, які на той час їх пов`язували.

Після розірвання шлюбу 02.11.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 відповідач разом з дітьми продовжувала проживати у житловому будинку та проживає там на теперішній час.

З метою повернення позики ОСОБА_2 вимушена продати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач неодноразово зверталася до колишньої невістки з проханням звільнити будинок та знятися з реєстрації місця проживання добровільно. Також позивачем направлявся лист з проханням переїхати до іншого помешкання разом з дітьми, а саме, квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачці і в якій до серпня 2018 року проживала ОСОБА_1 з дітьми та чоловіком.

Окрім того, зазначила, що ОСОБА_1 за весь час проживання в будинку не сплачує комунальні послуги, не доглядає за будинком, не дотримується жодних санітарних норм проживання, що для позивачки, як для власника приносить не тільки моральних страждань, але й значних матеріальних збитків.

Враховуючи викладене, після уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд усунути перешкоди в здійсненні права власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації за вказаною вище адресою, надавши останнім в користування належну позивачці квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та провести реєстрацію місця проживання відповідачів у вказаній квартирі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2022 року позовну заяву задоволено частково.

Усунуто перешкоди в здійсненні права власності житловим будинком який належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 з одночасним наданням в користування належну ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначено, що рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а також підставою для надання вказаним вище особам в користування належну ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 з реєстрацією місця проживання цих осіб в зазначеній квартирі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Одночасно зазначила, що у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги просить рішення суду змінити, надавши право користування з правом реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , квартирою АДРЕСА_4 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції незаконно прийняв позицію позивача стосовно того, що відповідачі втратили право користування спірним житловим будинком з огляду на те, що син позивачки розлучився з нею ( ОСОБА_1 ), а тому їх сімейні та родинні відносини припинилися. Однак, на думку скаржника, якщо навіть з нею, ОСОБА_1 , у позивача припинилися родинні та сімейні відносини, то з онуками такі відносини не припинялися.

В апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено перешкод у позивача володіння, користування чи розпорядження своєю власністю, у чому вони проявляються та якими доказами такі перешкоди підтверджуються. Матеріали справи не містять жодного доказу, що відповідачі псують та руйнують будинок, знищують і продають з будинку матеріальні цінності, роблять співіснування в будинку неможливим.

Також позивачем не надано доказів відсутності у неї можливості вселитися у спірний будинок. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Разом з тим, на думку ОСОБА_1 , суд необґрунтовано та незаконно задовольнив вимоги про усунення перешкод, так би мовити усунув неіснуючі перешкоди.

Окрім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що квартира в м.Шепетівка, яка оскаржуваним рішенням суду надана в користування відповідачів, фактично непридатна для проживання, оскільки там проживає її колишній чоловік та свекруха, з якими у них неприязні стосунки. Вказане вище житло не є рівноцінним житлом будинку АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції порушив права дітей і її права щодо вибору місця проживання, не врахував їх думку, коло осілості, місце роботи, навчання і соціальної активності дітей.

В ході апеляційного розгляду адвокат Попружко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити та пояснив, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, який вийшов за межі позовних вимог. Заявлені підстави для припинення сервітуту надумані та помилково взяті судом до уваги. Проживання відповідачів у спірному будинку не є перешкодою для його продажу. Посилається на те, що відповідачка - дружина сина, а отже є членом сім`ї відповідно до вимог закону і після розірвання шлюбу тільки вона втратила родинний зв`язок із свекрухою, тобто із позивачкою, а діти - лишились членами сім`ї власника будинку і можуть бути виселені лише у разі тривалої відсутності без поважних причин. Зазначає, що запропоноване житло знаходиться в іншому місті та не є рівноцінним і не відповідає вимогам до житла, яке має бути запропоноване відповідачам. Звертає увагу суду на те, що один з дітей є усиновленим, а тому небажано повертатись до м. Шепетівка з метою збереження таємниці усиновлення. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_2 та адвокат Стогній О.В. в судові засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області подала клопотання про розгляд справи без участі їх представника, повідомити про результат розгляду даної справи.

ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, повідомлення про розгляд справи не вручено, лист повернувся із відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою, отже відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України особа вважається повідомленою.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Крім статті 8 Конвенції, права позвачки, як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спір виник між власником нерухомого майна - будинку та відповідчкою із дітьми, які користуються вказаним будинком.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 04.08.2016 року ОСОБА_8 придбала у власність житловий будинок, загальною площею 135 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17).

Згідно письмової заяви від 06.08.2018 року, адресованої компетентним органам, ОСОБА_2 дала згоду на реєстрацію ОСОБА_1 у зазначеному вище будинку. ОСОБА_7 дав згоду на реєстрацію в цьому будинку дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.1 а.с.106, 107).

Згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.11.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірваний (т.1 а.с.16).

Сторонами не оспорюється, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є спільні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 з 21.08.2018 року (т.1 а.с.12-15, 47).

Відповідно копії розписки від 01.08.2016 року ОСОБА_2 позичила в борг до березня 2019 року у ОСОБА_12 60000 доларів США на купівлю будинку в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44).

Згідно письмових пропозицій ОСОБА_2 неодноразово пропонувала відповідачці ОСОБА_1 звільнити зазначений вище будинок, запропонувавши для постійного проживання відповідачки із дітьми у квартирі у м.Шепетівці, в якій проживала їх сім`я раніше (т.1 а.с. 26,52, 53).

Згідно акту від 20.05.2019 року обстеження житлових умов заявника ОСОБА_8 , яка є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , житлова площа 40,9 кв.м., загальна 58,2 кв.м., благоустрій: газ,водопровід, каналізація, опалення індивідуальне (газове). В квартирі ніхто не проживає. Умови придані для проживання сім`ї (т.1 а.с.21).

Згідно довідки від 12.12.2018 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 25.12.2012 року по 03.08.2018 року, за тією ж адресою проживали діти до 03.08.2018 року (т.1 а.с.25).

Згідно заяви Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 17.07.2020 року щодо виселення ОСОБА_1 разом із дітьми з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 відмовилась оплачувати комунальні платежі, оскільки вони в будинку не проживають. ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 разом із дітьми повернутись до м. Шепетівки Хмельницької області, на що остання повідомила про необхідність порадитись із адвокатом. Щодо того, де на теперішній час проживають діти ОСОБА_1 відповіла, що вона орендувала будинок ж/м Совіньйон с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області (т.1 а.с.156-157).

Згідно висновку органу опіки та піклування Таїровської селищної ради, на підставі довідок про склад сім`ї та місце проживання, актів обстеження житлово-побутових умов у спірному будинку та кв. АДРЕСА_2 ,відомостей про відсутність заборгованості у квартирі у м. Шепетівці, де відповідачка проживала разом із чоловіком ОСОБА_7 та дітьми до 21.08.2018 року, де діти відвідували навчально-виховні заклади відповідно до свого віку згідно довідок з Шепетівської музичної шкоди, міського будинку культури, тощо; орган опіки та піклування вважає за доцільне надання дозволу на зняття з реєстрації та перереєстрації з адреси: АДРЕСА_1 на адресу попереднього місця проживання: АДРЕСА_3 неповнолітньої ОСОБА_3 , 2005 р.н., малолітніх ОСОБА_4 , 2010 р.н. та ОСОБА_5 , 2013 р.н. (т.1 а.с. 182-185).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка із дітьми зареєстрована та проживає у спірному будинку зі згоди власника в якості дружини сина власника будинку. Членом сім`ї в розумінні ст. 64 ЖК України відповідачі не були і не є на час розгляду справи, не відносяться до кола осіб, які за ступенем спорідненості відносяться до членів сім`ї, а також не вели спільне господарство із власником будинку, яка ніколи не вселялась та не проживала у спірному будинку.

Окрім того, судом першої інстанції правильно встановлено та оцінено судом істотність обставин, які стали підставою для припинення сервітуту.

Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, членом її сім`ї не є, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 разом із дітьми вселилася в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а остання, як співвласник цього майна, надала їй право користуватись ним саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ОСОБА_1 та сином позивачки ОСОБА_7 . Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка проживала однією сім`єю із відповідачами, вела з ними спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, а, отже, останні не були членами її сім`ї. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право користування спірною квартирою у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України), і підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України, оскільки відповідачі вселились та користувались спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, а такі обставини, які були підставою для його встановлення, припинились, власниця будинку має намір реалізувати своє право власності та розпоряджатись належним їй нерухомим майном.

Окрім того, судом правильно встановлено та не заперечується сторонами, що до 2018 року відповідачка разом із чоловіком ОСОБА_7 проживала у м. Шепетівка Хмельницької області, там народились і росли діти, які відвідували учбово-виховні заклади, мали сталі зв`язки, відповідачка працювала.

04.08.2016 року позивачка придбала спірний житловий будинок за договором купівлі-продажу та 06.08.2018 року дала згоду на вселення до нього сина із відповідачкою та дітьми, де вони були зареєстровані і проживали. Однак через нетривалий час обставини змінились, ОСОБА_1 розлучилась із сином позивачки - ОСОБА_7 , виникла необхідність розпорядитись нерухомим майном та власниця будинку у 2019 році подала даний позов про визнання відповідачки із дітьми такими, що втратили право користування будинком. При цьому позивачкою надано суду нотаріально завірені заяви про згоду на реєстрацію і вселення відповідачів до квартири в м. Шепетівка. Житлова площа запропонованої квартири більше, ніж в спірному будинку. Органом опіки та піклування надано висновок, згідно якого з урахуванням наведеного вище права дітей у разі задоволення позову не будуть порушені.

Окрім того, згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.10.2021 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05.04.2022 року, ОСОБА_1 після розірвання 02.11.2018 року шлюбу із чоловіком продовжує проживати у будинку його матері за адресою: АДРЕСА_1 , не будучи членом сім`ї власника будинку, не сплачує за фактично отримані для власних потреб комунальні послуги, в зв`язку з чим з ОСОБА_1 стягнуто на користь позивачки ОСОБА_2 вартість комунальних послуг в сумі 30332,03 грн.

Суд першої інстанції , оцінюючи припинення права на користування спірним житлом, на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи припинення права користування будинком відповідачки із дітьми зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: відповідачі не є членами сім`ї позивача в розумінні ст. 64 ЖК України, користуються будинком на умовах сервітуту, а отже відповідно до вимог ст. 406 ЦК України сервітут на вимогу власника може бути припинений в будь-який час. Окрім того, з метою мінімізування негативних наслідків, відповідачам надається можливість зареєструватися та проживати і користуватися квартирою у м. Шепетівка, де вони і мешкали тривалий час до переселення у спірний будинок.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 зазначено, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси користувачів житлом, які вселені та зареєстровані на підставі сервітуту, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, з урахуванням істотних обставин встановлених судом, а також враховуючи, що з метою дотримання принципу пропорційності, відповідачам запропоновано інше житлове приміщення, яке відповілає санітарним нормам згідно акту обстеження органу опіки та піклування, у зв`язку із цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом припинення права користування відповідачів спірним будинком із наданням права користування та проживання у іншому житловому приміщенні.

Розглянувши вимоги про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні будинком шляхом позбавлення відповідачів права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом на підставі ст. 406 ЦК України із наданням права користування іншою житловою площею в м. Шепетівці, в якій відповідачі проживали тривалий час до вселення до спірного будинку, вели активний образ, малі сталі соціальні стосунки,- є пропорційним.

Позбавлення права користування житлом ґрунтується на вимогах закону, є виправданим та необхідним для захисту прав позивача і співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки відповідачам надається право реєстрації та проживання в іншому житлі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо неспівмірності запропонованого відповідачам житла, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що площа запропонованої квартири в м. Шепетівка не менша, ніж у спірному будинку, стан квартири відповідає санітарно-технічним нормам. Окрім того, оцінюючи сталість зв`язків із займаним житлом, судова колегія бере до уваги, що у спірному будинку відповідачі проживали нетривалий час з серпня 2018 року до подачі позову у червні 2019 році, тоді як у м. Шепетівці відповідачка проживала разом із сім`єю весь час до цього. У квартирі, запропонованій позивачкою для проживання відповідачки разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_1 офіційно зареєстрована та проживала з 2012 року до переїзду в Одеську область.

Доводи скаржника щодо порушення права на вільне обрання місця проживання судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки судом встановлено наявність підстав для припинення сервітуту на право користування спірним житловим будинком і з метою мінімізації негативних наслідків для відповідачки з дітьми, запропоновано право, а не обов`язок зареєструватись та проживати у квартирі у м. Шепетівці.

Посилання відповідачки на те, що спірний будинок був придбаний за їх спільні із чоловіком ОСОБА_7 сімейні кошти та наявність доходів, які дозволяють самостійно придбати нерухоме майно, на висновки суду не впливають. Право власності ОСОБА_2 на спірний будинок ніким не оспорено.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України,суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.03.2023 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова