Номер провадження: 22-ц/813/76/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Нечитайло А.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в:

01 грудня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 06 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 175 000 дол США, а відповідач зобов`язався повернути його у строк не пізніше 06 липня 2018 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені наступні договори поруки:

- між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №125164 від 06.07.2007;

- між позивачем та ОСОБА_3 - договір поруки №125777 від 06.07.2007.

Однак, позичальник свої кредитні зобов`язання не виконує належним чином, не здійснює платежів для погашення кредиту з лютого 2015 року. 14 серпня 2015 року банком направлялись вимоги про дострокове погашення заборгованості, проте станом на 25 листопада 2015 року вимоги банку були залишені без задоволення. Таким чином, за розрахунком банку станом на 25 листопада 2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 64 570, 16 дол США, з яких:

- 56 986 дол США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з лютого 2015 року - 13 260 дол США;

- 7 584, 16 дол США - заборгованість по процентам;

Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 25 листопада 2015 року складає 95 182, 65 грн, з яких:

- 63 790, 96 грн - пеня за прострочення сплати кредиту;

- 31 391, 69 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Наведені обставини й стали підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року провадження у справі було відкрито.

25 лютого 2016 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно якого просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 із застосуванням наслідків недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України (т. 1, а.с. 79-89).

В обґрунтування позову зазначив, що умови спірного кредитного договору є такими, що не відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, банк у порушення п. 5.1 кредитного договору та ст. 651 ЦК України, не повідомив його як позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки. Зазначив, що умови кредитного договору (п. 5.1) по суті містять приховування застосування плаваючої процентної ставки і є несправедливою в частині покладання на позичальника всіх комерційних ризиків банку.

Вважає, що умови п. 6.1.2 кредитного договору надають банку, на власний розсуд, в односторонньому порядку, може в будь-який час вимагати повернення кредиту, до настання строку, передбаченого Кредитним договором, незважаючи на фінансовий стан Позичальника, його витрати кредитних коштів та поточні доходи, а Позичальник зобов`язаний повернути всю суму отриманого кредиту та сплатити кошти за його користування. Вважає таку умову несправедливою, з точки зору балансу інтересів Сторін і заборонена нормами статей Закону України «Про захист прав споживачів».

Усупереч пункту 7.12 кредитного договору, йому не було надано жодних інформаційних листів, не було надано жодних роз`яснень щодо умов кредитування, нарахуванні процентів за користування кредитом, правил зміни фіксованої та плаваючої процентної ставки, комісії та інших платежів тощо, не було роз`яснено переваги та недоліки плаваючої процентної ставки. Відповідно до Додатку №1 до кредитного договору (Графік погашення кредиту), який є невід`ємною частиною кредитного договору, зазначено лише графік погашення основної суми кредиту (тіла кредиту). Жодних розрахунків сплати процентів (як по номінальній, та і по реальній процентній ставці), комісій, інших платежів, що випливають на абсолютне здороження кредиту не зазначено. Посилався на те що банк на виконання вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168, банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Проте, дане здійснено не було. Вказував, що п. 4.8 кредитного договору встановлено дискримінаційний обов`язок позичальника укласти договір страхування з третьою особою. витрати за яким не передбачені у складі сукупної вартості кредиту. Вважає, що умови кредитного договору суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і такі порушення права споживача кредиту на інформацію містять ознаки нечесної та агресивної підприємницької практики.

Посилався на те, що кредитний договір, по суті є договором приєднання і Позичальник (споживач) фактично не може впливати на умови кредитування та вносити зміни в Кредитний договір. Позивач стверджував, що якби його було проінформовано про всі умови Кредитного договору його недоліки, він би відмовився від його укладання та отримання кредиту. Таким чином, позивач вважає, що кредитний договір було укладено під впливом обману.

З урахуванням викладеного, посилаючись на ст. 11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанову Правління Національного Банку України «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Лист Національного Банку України від 16 червня 2007 року №40-117/2093-6134, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 був прийнятий до розгляду.

У останнє судове засідання представник банку не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. У попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , просив відмовити у їх задоволенні та застосувати до зустрічних позовних вимог строки позовної давності (т. 1, а.с. 141). Представник банку посилався на п. 7.12 кредитного договору, згідно якої позичальник (відповідач) був ознайомлений та згоден з умовами кредитування, свої кредитні зобов`язання відповідач виконував до 2015 року (а саме до 25.12.2014). Кредитним договором визначені істотні умови договору (предмет, умови забезпечення кредиту, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, порядок зміни процентної ставки, особливі умови та реквізити), кредитний договір містить додаток №1 до нього, яким є графік погашення кредиту, та він підписаний сторонами. Крім того, за порушення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачена відповідальність ст. 15 і 23 вказаного Закону, про не передбачено визнання кредитного договору недійсним. Вважають, що безпідставними посилання ОСОБА_1 на ненадання йому банком інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо реальної процентної ставки за договору, як на підставу визнання договору недійсним, а також на положення ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову банку та просив задовольнити зустрічних позов ОСОБА_1 з тих правових підстав та за тих обставин, з яких він заявлений. Заперечував проти застосування строків позовної давності, вказував, що на правовідносини з надання споживчого кредиту не можуть бути застосовані строки позовної давності, оскільки порушення законодавства при наданні споживчого кредиту може бути встановлено і під час виконання кредитного договору. У минулих судових засіданнях представник відповідача в посилання обґрунтованості зустрічних позовних вимог зазначив, що банк у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладання договору не надав позичальнику в письмовій формі детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, можливих прихованих ризиків. Аналогічні вимоги містяться у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168 (пункт 3), внаслідок неправомірних дій банку (застосування ними агресивної та нечесної підприємницької діяльності) ОСОБА_1 був введений в оману. Посилався на те, що споживач є слабкою стороною у даних правовідносинах.

Відповідач ОСОБА_1 підтримав пояснення свого представника, у судовому засіданні 13.04.2016 зазначив, що при укладенні кредитного договору представникам банку не було нічого роз`яснено та він бажав взяти кредит в гривні, проте працівники банку вмовили його взяти кредит у валюті. Представник ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач неодноразово усно звертався до банку з приводу переходу на гривневий еквівалент кредиту, проте йому відмовляли. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача висловив заперечення щодо розрахунку заборгованості, наданого банком, вважає його недостовірним та таким, що не відповідає умовами кредитного договору.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснення представника підтримали та просили відмовити у задоволенні позову банку та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 ..

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року у задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року оскаржується лише в частині первісного позову банку, жодних пояснень чи зауважень щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 апелянтом не наведено, а тому в цій частині рішення суду не перевіряється.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались неодноразово належним чином та завчасно. Судова кореспонденція надсилалась на усі наявні у матеріалах справи адреси та адреси, надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак поштова кореспонденція поверталась з відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

21 лютого 2023 року від адвоката Попової О.А., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007 та Додаток №1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту», строком до 06.07.2018.

Даний договір та графік до нього підписанні від імені сторін, що не заперечувалось сторонами, та засвідчені печаткою банку (т. 1, а.с. 6-10).

Істотні умови кредитування визначені розділом І кредитного договору, зокрема згідно п. 1.1 договору, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 175 000 дол США та сплатити проценти, комісію в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 883 750 грн за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Сторони домовились, що позичальник має право отримати кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеного в цьому пункті договору, для чого надає до банку письмову заяву, в якій зазначає бажану суму траншу та бажану дату його отримання.

Згідно із п. 1.3 договору, надання кредиту здійснюється у наступний термін з 06.07.2007 по 06.07.2018.

Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту в будь-якому випадку не пізніше 08.05.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Плата за користування кредитом передбачена в п. 1.4 кредитного договору: за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Пунктом 1.3.2 сторони визначили, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 5.2 договору.

Процедуру нарахування та сплати процентів визначено у п.п. 1.3.3 та 1.3.4 договору.

Згідно Графіку погашення кредиту, наведеного у додатку №1 до кредитного договору №0 від 06.07.2007, що є невід`ємною частиною цього договору, позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту у терміни, передбачені цим графіком, фіксованими сумами у розмірі 1 326 доларів США щомісячно протягом періоду з 06.07.2007 по 10.06.2018, дата останнього платежу у сумі 1 294 доларів США - 06.07.2018.

Відповідно до виписки за особовим рахунком НОМЕР_1 за 06.07.2007 на поточний рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , з транзитного рахунку № НОМЕР_2 зараховані кошти у розмірі 175 000 доларів США (гривневий еквівалент 883 750 грн), які у повному обсязі видані у касі Одеського відділення АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 готівкою у іноземній валюті у розмірі 175 000 доларів США (а.с. 36).

Видачу коштів з поточного рахунку фізичної особи № НОМЕР_1 здійснено на підставі заяви ОСОБА_1 на видачу готівки №29 від 06.07.2007 (а.с. 171).

Однак, з боку банку не було надано меморіальний ордер, яким оформлено операцію з видачі кредиту ОСОБА_1 у сумі 175 000 доларів США та перерахування коштів в гривневий еквівалент.

У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, були укладені наступні договори поруки:

- між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №125164 від 06.07.2007;

- між банком та ОСОБА_3 - договір поруки №125777 від 06.07.2007 (т. 1, а.с. 11-12).

14 серпня 2015 року банком направлялись вимоги про дострокове погашення заборгованості.

За розрахунком банку станом на 25.11.2015 заборгованість відповідача ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 64 570, 16 дол США, з яких:

- 56 986 дол США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з лютого 2015 року - 13 260 дол США;

- 7 584, 16 дол США - заборгованість по процентам;

Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 25.11.2015 складає 95 182, 65 грн, з яких:

- 63 790, 96 грн - пеня за прострочення сплати кредиту;

- 31 391, 69 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Під час розгляду справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_1 по справі було призначено судову бухгалтерську експертизу.

У висновку експертизи судовим експертом визначено, що кредитним договором №0 від 06.07.2007 тип процентної ставки не визначений, а встановлений цим договором метод визначення процентної ставки не може бути віднесені ані до фіксованого типу, ані до змінюваного типу.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що умови п.п. 1.3 та 5.2 кредитного договору №0 від 06.07.2007 суперечать нормам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умори договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 №661-УІ (надалі - Закон №661-VI) та нормам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором» від 21.01.2010 №1822-VI (надалі - Закон №1822-у VI), чинним на дату підписання цього висновку, якими заборонено банкам збільшувати розмір процентів та інших платежів, навіть якщо таке збільшення передбачено кредитним договором.

Щомісячну суму процентів, належних до сплати за кредитним договором №0 від 06.07.2007, Графік погашення кредиту, наведений у Додатку №1 до цього договору, не містить. Також, надані банком документи не містять формулу розрахунку процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором №0 від 06.07.2007.

У результаті дослідження встановлено, що у довідці-розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом ОСОБА_1 на 25.11.2015 за кредитним договором №0 від 06.07.2007 розрахунок проведено не лише за ставкою 13% річних, а і у деяких періодах за ставкою у розмірі 26%.

У матеріалах страви та у складі додатково наданих на дослідження документів відсутні документи щодо узгодження ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 збільшення розміру процентної ставки у встановленому законодавством порядку.

Отже, надані суду з боку позивача докази та документи не містять документальних підстав правомірності збільшення банком, протягом деяких періодів кредитування, процентної ставки з 13% річних до 26% річних.

Довідка-розрахунок заборгованості по процентах за користування кредитом ОСОБА_1 на 25.11.2015 за кредитним договором №0 від 06.07.2007 року не містить формулу розрахунку відсотків.

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, складеного 12.06.2017 (т. 2, а.с. 253 - 277):

«невиконання в повному обсязі клопотання експерта про надання додаткових матеріалів від 09.02.2017 унеможливлює дослідити відповідність наданого ПАТ «УкрСиббанк» розрахунку заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, умовам зазначеного кредитного договору.

Також, у межах наданих на дослідження документів не видається за можливе встановити якою є реальна процентна ставка за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , в тому числі, з розбивкою на періоди зміни процентної ставки за користування кредитом.

У межах наданих на дослідження документів встановити розмір додаткових платежів (комісій, тощо), здійснених ОСОБА_1 за видачу та обслуговування кредиту за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, укладеним з АКІБ «УкрСиббанк», не видається за можливе.

У межах наданих на дослідження документів встановити суму, яку було сплачено ОСОБА_1 на погашення тіла кредиту за час дії договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», не видається за можливе.

У межах наданих на дослідження документів встановити суму, яку було сплачено ОСОБА_1 по процентах за користування кредитними коштами за час дії договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», не видається за можливе.

Невиконання в повному обсязі клопотання експерта про надання додаткових матеріалів від 09.02.2017 унеможливлює дослідити своєчасність проведення ПАТ «УкрСиббанк» зарахування коштів на повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом, сплачених ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007».

На підставі вище викладеного суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що розмір боргу, заявлений банком до стягнення, є необґрунтованим, таким, що не знайшов свого належного підтвердження за розглядом справи, а тому позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» не підлягають задоволенню.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Однак, позивачем, ПАТ «УкрСиббанк», не доведено належним чином розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007.

Таким чином, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що законні підстави для задоволення позову банку відсутні.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Стаття 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, апеляційний суд не бере до уваги довідку видану АТ «УкрСиббанк» від 23.06.2022 щодо відсутності заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.07.2007, долучений під час перегляду апеляційної скарги.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 березня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік