Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 750/14822/21

провадження № 61-5866св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Академія Державної пенітенціарної служби,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуАкадемії Державної пенітенціарної служби на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року у складі судді Супруна О. П. та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів:Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Академії Державної пенітенціарної служби про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення.

Позов мотивований тим, що з 02 лютого 2016 року вона працює завідувачем кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права Академії Державної пенітенціарної служби.

У листопаді 2021 року представники відповідача постійно вимагали від неї медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19.

08 листопада 2021 року позивач надала відповідачу довідку про імуноферментний аналіз з метою виявлення антитіл до вірусу SARS-CoV-2, який підтверджує наявність високих антитіл до вірусу COVID-19 та нещодавній перебіг хвороби в безсимптомній формі.

Наказом від 22 листопада 2021 року її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року на період карантину. Із наказом ознайомилася 29 листопада 2021 року, тобто через тиждень після його видання.

Відстороненням від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, порушено її право на працю, гарантоване Конституцією України, та таке відсторонення від роботи суперечить приписам статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Просила суд:

визнати незаконним і скасувати наказ Академії Державної пенітенціарної служби від 22 листопада 2021 року № 226/ОС про відсторонення ОСОБА_1 від роботи;

зобов`язати Академію Державної пенітенціарної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення на підставі наказу від 22 листопада 2021 року № 226/ОС.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Академії Державної пенітенціарної служби від 22 листопада 2021 року № 226/ОС про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 82 527,20 грн за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 22 листопада 2021 року № 226/ОС, виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Стягнуто з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 816,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 жовтня 2021 року № 336/1368/20 (провадження № 61-10147св21). Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. На підставі викладеного суд робить висновок, що відсторонення від роботи може бути реалізовано виключно на підставі закону, а не підзаконних актів у вигляді чи то постанови Кабінету Міністрів України, чи то наказу окремого Міністерства, оскільки безумовно є втручанням у права людини на працю та заробіток працею на життя шляхом його обмеження, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України. Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України, у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд вирішує даний спір на підставі положень статей 43, 64, 92 Конституції України, констатуючи відсутність у правовому полі України закону, який би наділяв роботодавців правом відсторонювати від роботи працівників за відмову від вакцинації проти COVID-19. У даній справі йдеться не про повноваження втручання держави у право на повагу до приватного життя позивача шляхом встановлення обов`язку проходження вакцинації, а про спосіб втручання у право позивача на працю та своєчасне одержання винагороди за працю, який не відповідає вимогам Конституції України.

У випадку незаконного відсторонення від роботи підлягає стягненню саме середній заробіток, а не заробітна плата, які є різними за своєю правовою природою, на що вказує і Велика Палата Верховного Суду у постанові від

30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Як убачається з довідки № 29 від 27 січня 2022 року, наданої суду відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача за вересень-жовтень 2021 року становить 1 473,70 грн. Таким чином, середній заробіток за час відсторонення від роботи (56 робочих днів за період

з 22 листопада 2021 року по 10 лютого 2022 року) складає 82 527,20 грн

(1 473,70 грн х 56 робочих днів), виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу представника Академії Державної пенітенціарної служби - адвоката Васильченка Сергія Михайловича задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишено за скаржником.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 , як працівник закладу освіти, на підставі пунктів «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», частини першої статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка набрав чинності з 08 листопада 2021 року, підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби. Роботодавець повинен був відсторонити працівника, який відмовився або ухилився від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19, крім працівника, який має абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID - 19 та надав медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID - 19, виданий закладом охорони здоров`я.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Держава, встановивши заборону працювати особам, які не мають профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників закладу освіти, а також учнів та їх батьків, в тому числі і самого невакцинованого викладача. Норма статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя усіх працівників закладу освіти, у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування на роботі працівників, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів коронавірусу, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників закладу освіти та учнів, а й членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав вакцинації проти COVID-19, не лише стає потенційно небезпечним для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що встановлена нормативно-правовими актами обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та відсторонення від роботи працівників закладів освіти, які відмовляються чи ухиляються від такої вакцинації, спрямована на захист публічного інтересу громадян держави, який у цьому випадку превалює над індивідуальним інтересом осіб, які не бажають вакцинуватись.

У зв`язку з тим, що матеріали справи не містять відповідних доказів про проведену позивачу вакцинацію від коронавірусної хвороби або висновку лікаря про наявність у ОСОБА_1 протипоказань до вакцинації, відповідач мав право на підставі зазначених норм закону відсторонити позивача від роботи до проведення щеплення або надання висновку про наявність протипоказань до щеплення.

Разом з тим колегія суддів вважає, що відповідачем було порушено порядок відсторонення позивача від роботи, встановлений законом.

Так, відповідними нормативно-правовими актами визначено необхідність відсторонення працівників від роботи у випадку відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19. Доказів відмови чи ухилення позивача від проведення щеплення проти COVID - 19 відповідачем не надано.

В оскарженому наказі не вказано причину відсторонення позивача від роботи з 22 листопада 2021 року, а як підстави видання такого наказу зазначено: акт про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 22 листопада 2021 року та повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Однак вказані обставини не є підставою для відсторонення працівника від роботи відповідно до зазначених норм закону.

Крім того колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 відсторонено від роботи на період карантину. Водночас Постановою Кабінету Міністрів України від

09 грудня 2020 року № 1236 визначено, що строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили, тобто до проведення щеплення або надання висновку про наявність протипоказань до щеплення.

Враховуючи наведене, відповідачем необґрунтовано винесено наказ № 226/ОС від 22 листопада 2021 року, яким позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року на період карантину, тому він підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно визначено, що у зв`язку із незаконним відстороненням позивача від роботи слід стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22 листопада 2021 року по день винесення рішення - 10 лютого 2022 року.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції було прийнято правильне по суті рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування вказаного наказу відповідача, однак із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в цій частині.

Резолютивна частина рішення не містить рішення про стягнення із відповідач на користь позивача судових витрат за надання правничої допомоги. Вимоги про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи позивачем не пред`являлись.

Аргументи учасників справи

У червні 2022 року Академія Державної пенітенціарної служби звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Стягнути із ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що інтереси позивачки не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет. Виходячи з зазначеного судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, не надано належної оцінки доказам у справі, та аргументам відповідача, натомість прийняв до уваги доводи позивача.

Апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що був порушений порядок відсторонення позивача від роботи, встановлений законом.

По-перше, суд зазначаючи про це, жодним чином не аргументував, якими саме нормами передбачено саме порядок відсторонення від роботи. Обмежився лише загальними фразами про існування нормативно-правових актів якими передбачений порядок відсторонення.

По-друге, суд, вказуючи на відсутність причин відсторонення позивача, посилається на акт про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 22 листопада 2021 року та повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, при цьому зазначаючи, що вказані обставини не є підставою для відсторонення працівника від роботи.

Відсторонення відбувається за наявності наступних підстав: особа відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не має абсолютних протипоказання до проведеній таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

В матеріалах справи міститься акт від 22 листопада 2021 року, складений комісійно, відповідно до якого позивачу запропоновано надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення, або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19, надано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, отримати яке вона відмовилась, а також їй роз`яснено наслідки відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення. Однак надати зазначені документи вона відмовилась, посилаючись на те, що нею вже було надано до Академії аналіз крові. Дійсно, позивач надала до Академії аналіз крові № 231 від 08 листопада 2022 року, про що вона також зазначила, підписуючи 29 листопада 2022 року повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, однак зазначений документ не є медичним висновком про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19. Окрім того, надання зазначеного аналізу також свідчить, що позивач не мала профілактичного щеплення проти COVID-19.

Отже, оскільки законодавством чітко не передбачено, яким саме документом(ами) повинна бути підтверджена відмова або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, Академією прийнято усі заходи щодо з`ясування чи має позивач профілактичне щеплення та що вона ухиляється від його проведення мотивуючи це наданням аналізу

№ 231.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому вона зазначила, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення такими, що винесені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому просила залишити цю касаційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що про складання акту від 22 листопада 2021 року щодо ймовірної відмови від обов`язкового профщеплення проти COVID-19 дізналася з листа-відзиву, надісланого поштою відповідачем 21 січня 2022 року. Позивач заперечує, що у присутності вказаних у акті колег 22 листопада 2021 року було запропоновано їй надати необхідні документи щодо обов`язкового профщеплення проти COVID-19 або абсолютні протипоказання до вакцинації. Відповідач зазначає, що згідно указаного акту позивача начебто 22 листопада 2021 року ознайомлено під підпис з наказом про відсторонення від роботи, що також не відповідає дійсності. 29 листопада 2021 року особисто начальником відділу по роботі з персоналом Академії позивача ознайомлено з повідомленням про обов`язкове профщеплення проти COVID-19 та наказом про відсторонення № 226/ОС від 22 листопада 2021 року.

При ознайомленні з повідомленням та наказом позивач дізналася, що вказані документи датуються 22 листопада 2021 року, тому позивач, підписуючи їх, зафіксувала дату 29 листопада 2021 року та зазначила, що від вакцинації не ухиляється та не відмовляється, але особисті обставини доводять про необхідність відтермінування вакцинації та на правову колізію щодо неможливості врахування безсимптомного перебігу хвороби за наявного медичного висновку про наявність високої кількості антитіл, що свідчить про перенесення COVID-19. Відповідач підтверджує, що позивач надала імуно-ферментний аналіз з метою виявлення антитіл до вірусу від 08 листопада

2021 року, яким виявлено високу кількість антитіл до COVID-19 і просила сприяння у відтермінуванні вакцинування, при цьому було зазначено, що від вакцинації не ухиляється та не відмовляється.

Позивач з 22 листопада 2021 року до 29 листопада 2021 року в повному обсязі виконувала свої обов`язки згідно посадової інструкції завідувача кафедри теорії та історії держави і права.

Наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення і у якій є посилання на статтю 46 КЗпП України та на статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не може бути підставою для недотримання керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині шостій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Позивачем заплановано понесення витрати на правову допомогу в суді касаційної інстанції, що складатимуть 5 000,00 грн. Докази щодо чого будуть надані суду після підписання актів виконаних робіт, у строк передбачений згідно ЦПК України.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі; у задоволенні клопотання Академії Державної пенітенціарної служби про зупинення виконання рішення відмовлено.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права).

Ухвалою Верховного Суду від12 вересня 2022 року у задоволенні клопотання Академії Державної пенітенціарної служби про часткове зупинення виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 02 лютого 2016 року працює в Академії Державної пенітенціарної служби на посаді завідувача кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права.

Наказом Академії Державної пенітенціарної служби від 22 листопада 2021 року № 226/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 листопада 2021 року на період карантину, відповідно до статті 16 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від

20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236», на виконання доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2021 року

№ 562/1.3/48-21, з метою забезпечення уникнення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 в Академії Державної пенітенціарної служби, з урахуванням вимог наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Підставою видання наказу зазначено: акт про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від

22 листопада 2021 року та повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

Матеріали справи не містять відповідних доказів про проведену позивачу вакцинацію від коронавірусної хвороби або висновку лікаря про наявність у ОСОБА_1 протипоказань до вакцинації.

Позиція Верховного Суду

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня

2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від

20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 22 листопада 2021 року на період карантину без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує її право на працю;

суди встановили, що ОСОБА_1 працює завідувачем кафедри теорії та історії держави і права, конституційного права Академії Державної пенітенціарної служби; наказом Академії Державної пенітенціарної служби від

22 листопада 2021 року № 226/ОС ОСОБА_1 відсторонено від роботи

з 22 листопада 2021 року на період карантину без збереження заробітної плати;

апеляційний суд встановив, що в оспорюваному наказі не вказано причину відсторонення позивача від роботи, проте такий висновок належним чином не мотивував, зокрема, не врахував, що відповідач не посилався на жодні факти, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 , проте помилилися щодо мотивів такого рішення. Тому оскаржені судові рішення належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Оскільки у відзиві у на касаційну скаргу ОСОБА_1 зроблена заява про подання доказів понесення судових витрат після ухвалення рішення суду, колегія суддів зазначає, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Академії Державної пенітенціарної служби задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 червня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук