Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої - судді Крегул М.М.,
за участю секретаря судового засідання Цмур Т.М.,
представника позивача адвоката Гончарова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування будинком, -
Також позивач зазначає, що відповідач, як член її сім`ї, вселився у будинок та зареєстрував там місце свого проживання. Крім Позивача у житловому будинку проживають і зареєстровані неповнолітні діти сторін: син ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 і син ОСОБА_4 . Відповідач у Будинку фактично не проживає вже понад рік, оскільки протягом тривалого часу сторони не підтримують шлюбні стосунки, а він влаштовує власне особисте життя з іншою жінкою. Відповідач у супереч положенням ст.156 Житлового кодексу України перестав брати участь у витратах по утриманню Будинку, що змусило позивача звернутися до нього із письмовою вимогою від 23.02.2022 року про компенсацію половини вартості послуг з електропостачання Будинку.
З урахуванням наведених в позовній заяві обставин та положень норм цивільного законодавства позивач ОСОБА_1 вважає, що вона вправі у судовому порядку вимагати припинення права відповідача ОСОБА_5 на користування Будинком (сервітуту), а тому, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористався .
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2022 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 01.03.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Ухвалою суду від 01.03.2023 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Гончаров В.В. підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з підстав та мотивів наведених у позовній заяві та письмових поясненнях поданих до суд. Зазначив, що ОСОБА_2 незважаючи на те, що не проживає в будинку , дозволяв собі неодноразово приходити до будинку АДРЕСА_1 , в будь який час доби, без попередження та вчиняти сварку з ОСОБА_1 при цьому, погрожуючи їй фізичною розправою у присутності їх малолітніх дітей, що негативно впливало, як на психічний та моральний стан малолітніх дітей, так і самої позивачки. ОСОБА_7 наголосив на тому, що свої вимоги позивач обгрунтовує серед іншого і тим, що ОСОБА_2 набув право користування житловим будинком, як колишній чоловік позивачки і в подальшому може претендувати на проживання в такому, з`явитись до будинку в будь який час , вчиняти сварки , що суперечить інтересам та правам позивача та членам її сім`ї - трьом малолітнім дітям , які проживають разом у вказаному будинку . Відтак , представник позивача ОСОБА_7 зазначив, що предметом спору у даній справі є саме вимога позивача про позбавлення ОСОБА_2 речового права- користування житлом у будинку АДРЕСА_1 , з підстав припинення сервітуту Відповідача та не проживання останнього у будинку , тобто , з підстав які передбачені ч.2 ст.405 та ч.2 ст.406 ЦК України. ОСОБА_7 також в судовому засіданні наголосив на тому, що як вказує представник відповідча ОСОБА_2 - адвокат Свида О.Г. в своїх письмових запереченнях та в підготовчому судовому засіданні про те, що відповідачем позов не визнається в повномуу обсязі та просить в задоволенні такого відмовити , а отже , вважає, що має право користуватись та проживати в будинку належному ОСОБА_1 . А отже, викликає сумнів і дійсність наданої представником відповідача копії витягу з реєстру Холмківської територіальної громади №2023/000304665 про зняття з реєстрації місця проживання відповідача за адресою будинку АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання також не з`явилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, однак, від його представника адвоката Свиди О.Г. до суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи без їх участі.
Від адвоката Свиди О.Г. надійшли також письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що не визнає позов в повому обсязі та заперечує щодо заявленого позову , оскільки , такий є необґрунтований, надуманий та є безпідставний для задоволення, оскільки, відсутній предмет позову, жодне право позивача не порушене та не доведено жодним матеріальним доказом по справі. ОСОБА_6 вказує на те, що позвач не подав жодного доказу того, що є якісь перешкоджання з боку відповідача щодо користування будинком. Стверджує, що позивач та відповідач є чужими людьми, які тривалий термін не проживають разом. Відповідач не є членом сім`ї ОСОБА_1 , не користується ніяким житлом, що належить позивачу, не претендує на нього та не має доступу до нього і, більш того, не намагається. Крім того, зазначив, що відповідач постійно проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується наданими копіями відповідді Холмківськї сільради № 02-26/40 від 19.12.2022 року, довідкою з Холмківської сільради № 3247 від 19.12.2022 року, витягом з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання від 12.01.2023 року.
Також до матеріалів справи представником відповідача були долучені копії відповіді Холмківської сільради ОСОБА_2 від 19.12.2022 року №02-26/40 щодо вирішення питання реєстрації за адресою АДРЕСА_2 ; довідки з Холмківської сільради ОСОБА_2 від 19.12.2022 року за №3247 про підтвердження його проживання без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 ; витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 від 12.01.2023 року по адресі: АДРЕСА_2 .
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом , на вказаній земельній ділянці позивачем протягом 2018-2019 років було побудовано будинок. Дані обставини підтверджуються також поданим позивачем до Управління ДАБІ у Закарпатській області повідомленням від травня 2018 року, про початок виконання будівельних робіт з будівництва будинку, поданою позивачем електронною декларацією про готовність будинку до експлуатації; довідкою Баранинської сільської ради від 14.03.2019 року № 381.
Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є одноосібним власником, як земельної ділянки, так і будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечувалось та не спростовано відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні , під час розглду даної цивільної справи .
Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи. Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб`єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Об`єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла. Враховуючи зміст ч. 1 ст.405 ЦК України, та частина, яку вправі займати член сім`ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім`ї.
Отже, з аналізу наведених вище норм слідує, що відповідач ОСОБА_2 , як член сім`ї позивача ОСОБА_1 набув право користування житловим приміщенням, а саме : спірним будинком (житлом) за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки видаої Баранинською сільською радою № 1467 від 12.10.2020 року встановлено судом, що в будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають, в тому числі відовідач ОСОБА_2 .
Разом з цим, відповідачем подано до суду копію витягу з реєстру Холмківської територіальної громади № 2023/000304665, з якого слідує, що відповідач ОСОБА_2 12.01.2023 року зареєстрував своє місце проживання за адресою, в АДРЕСА_2 . Однак, судом не може бути прийняти такий доказ до уваги, оскільки , представником позивача ОСОБА_7 судовому засіданні заявлено, що такий викликає сумнів , так як копія поданого документу - витягу з реєстру територіальної громади , не містить назву посади уповноваженої особи , що видала такий, підпису такої особи та печатки установи, якою було видано такий документ . Натомість, у зв`язку з неявкою сторони відповідача та його предствника ОСОБА_6 у судове засідання, а подання ними заяви про розгляд справи у їх відсутності , суд позбавлений можливості отримати від відповідача оригінал документу, перевірити його справжність .
При цьому, суд приймає до уваги те , що відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 заперечують щодо задоволення позову в повному обсязі .
Також , як встановлено в судовому засіданні, згідно долученої представником відповідача копії довідки Баранинською сілської ради № 1467 від 12.10.2020 року слідує, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються також відповіддю на запит Ужгородського міськрайонного суду, який було надіслано до Баранинської територіальної громади на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України.
Таким чином , за змістом ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Так, статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Таким чином, права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених вище норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Оскільки, відповідач ОСОБА_2 на час звернення позивача до суду із даним позовом не є членом її сім`ї, не проживає у житловому будинку , однак, наділений правом користування житловим приміщенням, власником якого є позивач, яке він набув, як колишній чоловік позивача, то такий , може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).
З урахуванням наведенного вище та положень норм цивільного законодавства, позивач вправі у судовому порядку вимагати припинення права відповідача на користування будинком (сервітуту), шляхом визнання відповідача таким, що втратив таке право, а тому, з огляду на надані сторонами докази, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (ч.4 ст.137 ЦПК України).
Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Тобто, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво, та інші види адвокатської діяльності.
Згідно п.9 ст.1 цього Закону, представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Судом встановлено, що 16 серпня 2022 року між адвокатом Гончаровим В.В та Петрінко М.І. було укладено договір про надання правничої допомоги № 15/с, згідно якого клієнт доручає, а адвокат приймає зобов`язання по наданню клієнту правничої допомоги у справах, пов`язаних з реалізацією клієнтом права володіння, користування і розпорядження будинком АДРЕСА_1 . Оплата правничої допомоги здійснюється до об`єму виконаної роботи та розрахунку її вартості, зазначених в описі наданих адвокатом послуг. Перший платіж (аванс) у розмірі 5000,00 грн. здійснюється протягом п`яти банківських днів з дня підписання сторонами цього договору. Решта суми вартості правничої допомоги здійснюється частинами у розмірах по 5000,00 грн. протягом двох місяців.
До матеріалів справи позивачем також долучено опис наданих адвокатом послуг, наступного характеру: вивчення наданих клієнтом документів 2 год. 1000,00 грн.; перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики 2 год. 3000,00 грн.; надання консультації клієнту 1 год. 1000,00 грн.; підготовка і подання до суду позовних матеріалів 4 год. 8000,00 грн.; підготовка і подання до суду заяв з процесуальних питань 1 год. 1000,00 грн.; участь у судових засіданнях 3 год. 6000,00 грн.
Також до матеріалів справи долучені копії квитанцій про оплату цих послуг адвокату Гончарову В.В .
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на викладене вище , враховуючи обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом Гончаровим В.В., суд дійшов висновку, що розмір правничої допомоги є співмірним зі складністю справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений останнім при поданні позову до суду в розмірі 992,40 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування будинком - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений нею судовий збір в сумі 992,,40 (дев`ятсот дев`яносто дві грн. сорок коп.) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000,,00 (двадцять тисяч гривень 00 коп.) грн.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер ОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер ОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2023 року о 15 год. 45 хв.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду М.М. Крегул