ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7958/21 Номер провадження 22-ц/814/2012/23Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2022 року, постановлене суддею Чувановою А.М.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про захист прав споживача шляхом застосування наслідків нікчемної умови договору про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про захист прав споживача шляхом застосування наслідків нікчемної умови договору про надання споживчого кредиту.

В обґрунтування вимог вказала, що 22.08.2019 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № PL/47/1556. Відповідно договору, відповідач надав їй гривневий кредит на споживчі потреби в розмірі 200000 гривень на строк з 22.08.2019 року по 22.08.2022 року. Відповідно до п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту встановлена щомісячна комісія в розмірі 2,49% від суми кредиту.

Вказала, що відповідач у п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту встановив щомісячну плату в розмірі 2,49% від суми кредиту, що в грошовому виразі становить 4980 гривень за послуги, що супроводжують кредит та є незаконним.

Позивач зазначає, що положення п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту, які встановлюють сплату щомісячної комісії є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України, і вона має право на проведення перерахунку по договору споживчого кредиту без урахування щомісячної комісії для реального відновлення її порушених прав.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту та зобов`язати Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок кредитної заборгованості без урахування п. 1.9 зазначеного договору та направити сплачену суму комісії в період дії договору на погашення основної суми заборгованості за цим договором.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про захист прав споживача шляхом застосування наслідків нікчемної умови договору про надання споживчого кредиту задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок кредитної заборгованості без урахування п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту № PL/47/1556 від 22.08.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» та зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму комісії в період дії договору в рахунок інших платежів з погашення заборгованості за цим договором.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що умова договору (пункт 1.9) про сплату щомісячної комісії банку суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача. Тому позовна вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок кредитної заборгованості без урахування п.1.9 договору про надання споживчого кредиту № PL/47/1556 від 22.08.2019 року є обгрунтованою.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржило Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що умови кредитного договору, які були погоджені стронами, відповідають вимогам законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», який діяв на момент укладення кредитного договору, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про банки і банківську діяльність», а тому відсутні правові підстави для визнання нікчемним п. 1.9 кредитного договору та застосування наслідків нікчемної умови договору про надання споживчого кредиту.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 22.08.2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено договір про надання споживчого кредиту № PL/47/1556, відповідно до умов якого відповідач надав ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби в розмірі 200000 гривень на строк з 22.08.2019 року по 22.08.2022 року (а.с.12-13).

Відповідно до п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту, встановлена щомісячна комісія в розмірі 2,49 % від суми кредиту, що в грошовому виразі становить 4980 гривень за розрахунково-касове обслуговування (а.с. 14,15 додатки до договору).

Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий суд прийшов до висновку, що даний пункт кредитного договору є нікчемним, тому в даному випадку підлягають застосуванню правові наслідки нікчемного правочину, зокрема зобов?язання здійснити перерахунок кредитної заборгованості без урахування п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту № PL/47/1556 від 22.08.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» в особі Полтавського регіонального відділення Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» та зарахування сплаченої ОСОБА_1 суми комісії в період дії договору в рахунок інших платежів з погашення заборгованості за цим договором.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п. 2.5 Кредитного договору, підписанням заяви позичальник підтверджує, що перед укладенням договору банк безоплатно надав йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій банку з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, у вигляді паспорта споживчого кредиту.

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» паспорт споживчого кредиту після укладення договору стає його невід`ємною частиною.

В матеріалах справи міститься підписаний позичальником ОСОБА_1 паспорт споживчого кредиту в якому вказані всі істотні умови кредитного договору (а.с. 8-9).

Таким чином, вимоги Закону України «Про споживче кредитування» про надання споживачу інформації перед укладенням кредитним договором відповідачем належно виконані, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитування.

Отже, підписаний сторонами кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами в повному обсязі.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України у справі щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором.

Отже, встановлення банком комісії за обслуговування кредиту, у тому числі комісії за розрахунково-касове обслуговування, відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44 цс 21).

Враховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено недійсності оспорюваного пункту угоди про надання кредиту щодо його обов`язку сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування, оскільки цей пункт відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування» та Правил про споживчий кредит.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Отже, позивач мала передбачену законом можливість після підписання кредитного договору протягом тривалого строку детально оцінити його умови та в разі необхідності відмовитися від кредитного договору, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористалася, заперечень до умов договору не мала.

Таким чином, оскільки між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірної угоди про надання кредиту, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, відповідно до статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним згідно з положеннями статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Приймаючи Закон України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг для певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 761/34013/16-ц, провадження № 61-34528св18.

Отже, позивач на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, сплачений Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1362,00 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2 , 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про захист прав споживача шляхом застосування наслідків нікчемної умови договору про надання споживчого кредиту відмовити.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1362 грн. компенсувати Акціонерному товариству «Банк інвестицій та заощаджень» за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин