Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 688/51/22

провадження № 61-7989св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємств «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року у складі судді Березюк Н. П. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допущення) до роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Позовна заява мотивована тим, що він працює машиністом-обхідником з котельного устаткування 3 групи дільниці пуско-резервної котельні гідротехнічного цеху відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі - ВП «Хмельницька АЕС»).

16 листопада 2021 року ВП «Хмельницька АЕС» видано наказ про надання позивачем документів щодо щеплення від COVID-19.

29 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про незаконність даного наказу, а також просив надати копії документів.

29 листопада 2021 року позивач отримав листа відповідача № 28-05-3579/15335 від 19 листопада 2021 року, в якому йому було запропоновано у строк до 09 грудня 2021 року надати роботодавцю документ, який підтверджує вакцинацію хоча б однією дозою вакцинації проти COVID-19, або медичний висновок про абсолютне протипоказання вакцинації, або документ, що позивач перехворів на COVID-19 та одужав. Позивача було повідомлено, що у разі ненадання одного з цих документів, його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Наказом ВП «Хмельницька АЕС» від 08 грудня 2021 року № 4662-к позивача відсторонено від роботи з 09.00 год 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

ОСОБА_1 вважає цей наказ незаконним, оскільки обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не визначена чинним законодавством України.

МОЗ України не затверджено переліку інфекцій, ухилення від щеплення щодо яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

На думку позивача, вимога щодо надання конфіденційної інформації була незаконною, а відтак правомірно ним відхилена.

Винесення відповідачем оспорюваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення є порушенням вимог частини другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини другої статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення».

Отже, відповідач порушив законне право позивача на працю. Відсторонення від роботі є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України.

Позивач просив:

визнати незаконним та скасувати наказ ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 08 грудня 2021 року № 4662-к про відсторонення його від роботи;

поновити (допустити до роботи) ОСОБА_1 на посаді машиніста-обхідника з котельного устаткування 3 групи дільниці пуско-резервної котельні, гідротехнічного цеху ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»;

стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09 грудня 2021 року до часу винесення судового рішення (що станом на 23 грудня 2021 року становить 12 558,10 грн)

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька АЕС» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допущення) до роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення та збереження обсягу власного права на виконання трудових обов`язків у ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства - інших працівників даного закладу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, мають право на безпечні та нешкідливі умови праці, а також на охорону власного здоров`я. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Суд зазначив, що у зв`язку з масовим поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2, що визнаний небезпечною інфекційною хворобою не лише в Україні, запровадженням в Україні карантину та введенням відповідних рівнів епідемічної небезпеки, Міністерство охорони здоров`я України, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, мало повноваження запровадити обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, і відповідні нормативні акти вказаного органу є тим «законодавством», яке надає право власнику або уповноваженому ним органу відсторонити працівника від роботи у разі відмови від проходження обов`язкового щеплення.

Суд зазначив, що обов`язкова вакцинація є втручанням в право особи, однак таке втручання є виправданим і не є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки воно є законним, переслідує легітимну мету та є необхідним в демократичному суспільстві.

Суд першої інстанції зробив висновок, що недопуск невакцинованого працівника до виконання своїх посадових обов`язків як перешкода для виконання трудових обов`язків та понесення ним втрат фінансового характеру, у зв`язку з невиплатою заробітної плати, не є порушенням права на працю, є негативними наслідками, спричиненими вибором позивача, який обрав не виконувати законний обов`язок вакцинації, метою якої є саме захист населення від поширення коронавірусної інфекції, в тому числі і позивача. Генеральний директор ВП «Хмельницька АЕС» наділений повноваженнями приймати відповідні рішення, в тому числі, щодо відсторонення працівника від виконання роботи, в силу закону, оскільки він є посадовою особою, уповноваженою власником підприємства на виконання функцій роботодавця у відносинах із найманими працівниками.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 як працівник підприємства, включеного до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, був належним чином оповіщений про віднесення його до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Не зважаючи на це, в установлений підприємством строк ОСОБА_1 не прибув до пункту щеплень, не пройшов медичний огляд, не отримав дозвіл на проведення щеплення та не здійснив вакцинацію. Також ОСОБА_1 не підтвердив наявність у нього медичних протипоказань до щеплення відповідно до переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551. Отже, ОСОБА_1 ухилився від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, у зв`язку з чим відповідно до статті 46 КЗпП України підприємство правомірно відсторонило його від роботи без збереження заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що в даному конкретному випадку втручання у право на повагу до приватного життя ОСОБА_1 у вигляді обов`язкового щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, ґрунтується на законі, є виправданим і таким, що відповідає нормам статті 8 Конвенції.

Суди зробили висновок, що незаконність відсторонення ОСОБА_1 від роботи не встановлена, тому його позовна вимога про стягнення з ВП «Хмельницька АЕС» середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року скасувати, а позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не звернули уваги, що відсутні законні підстави для відсторонення позивача від роботи, недотриманий встановлений законом порядок відсторонення позивача від роботи у випадку відмови (ухилення) від вакцинації. Помилковим є посилання судів на норму частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки відповідачем у наказі взагалі не зазначено відмови (ухилення) позивача від вакцинації як підставу його винесення, а висновки апеляційного суду щодо наявності відмови не підтверджуються належними доказами. Позивач не порушував законодавство про працю, підстави для його відсторонення від роботи відсутні.

На думку позивача, спірний наказ взагалі не мотивований відмовою або ухиленням від вакцинації, а лише тим, що позивача було ознайомлено із прийнятими нормативно-правовими актами. Суд невірно встановив обставини щодо наявності ухилення від вакцинації. Суди повністю проігнорували статті 7, 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які передбачають порядок відсторонення та відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» повинні застосовуватися до спірних правовідносин. Судами не надано оцінки наявності (відсутності) нормативного акту, який встановлює, що діяльність позивача може призвести до зараження працівників та (або) поширення ним інфекційних хвороб. Суди надали неправильну оцінку порушенню (обмеженню) конституційного права на працю позивача, яке передбачено статтею 43 Конституції України. Встановлення обмеження права на працю підзаконним нормативним актом суперечить як Конституції України, так і ряду Законів України;

Позивач зазначив, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19). Крім того, позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 46 КЗпП України, з урахуванням статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статей 7, 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Позиція інших учасників справи

У вересні 2022 року ДП «НАЕК «Енергоатом» подало відзив на касаційну скаргу за підписом представника Карташевої О. В., у якій просить рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року залишити без змін, касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що відсторонення позивача від роботи здійснено на підставі постанови Кабінету Міністрів України, тобто у випадку та в порядку, встановленому чинним законодавством. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 є безпідставними, оскільки висновки Верховного Суду не враховують соціально-економічну ситуацію в країні, яка кардинально змінилася у 2020 році у зв`язку з пандемією та розповсюдженням коронавірусної хвороби. Висновки судів ґрунтуються на нормах матеріального права. Оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням вимог процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року, витребувано із Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 688/51/22.

У вересні 2022 року матеріали цивільної справи № 688/51/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року зупинено касаційне провадження у справі № 688/51/22 (провадження № 61-7989св22) за позовом ОСОБА_1 до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька АЕС» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допущення) до роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) за позовом ОСОБА_2 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 04 травня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 688/51/22.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 31 серпня 2022 року зазначено, що підставою касаційного оскарження рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 46 КЗпП України, з урахуванням статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статей 7, 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, проте доводи касаційної скарги дають підстави для відкриття касаційного провадження, так як порушене заявником питання стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ДП «НАЕК «Енергоатом» є державним комерційним підприємством, яке включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83. Підприємство здійснює свою діяльність через ВП «Хмельницька АЕС».

З 29 липня 2009 року ОСОБА_1 працює у ВП «Хмельницька АЕС», з 19 жовтня 2010 року він обіймає посаду машиніста-обхідника з котельного устаткування 3 групи дільниці пуско-резервної котельні гідротехнічного цеху.

16 листопада 2021 року генеральний директор ВП «Хмельницька АЕС» Козюра А. Р. видав наказ № 4328-к «Про забезпечення епідеміологічного благополуччя працівників ВП «Хмельницька АЕС», згідно якого на керівників підрозділів покладено обов`язок ознайомити працівників про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» до 23 листопада 2021 року. Цим же наказом визначено, що у разі неподання документів, зазначених у повідомленні (що підтверджують вакцинацію особи від «COVID-19» однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, у тому числі через електронний портал ДІЯ; що підтверджують медичні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 16 вересня 2011 року № 595 (довідка форми 028)) у строк до 9 грудня 2021 року, отримати від працівника пояснення із зазначенням причин відмови від вакцинації та підготувати наказ про відсторонення працівника від роботи з 9 грудня 2021 року без збереження заробітної плати.

Листом від 19 листопада 2021 року №28-05-3579/15335 підприємство довело ОСОБА_1 зміст цього наказу.

Позивач звернувся до відповідача з заявою щодо незаконності наказу № 4328-к від 16 листопада 2021 року, якою повідомив відповідача, що не надає згоди на щеплення та проведення тестів, зазначив про неприпустимість будь-якого медичного примусу та порушення трудового законодавства, а саме: відсторонення, звільнення чи невиплати зарплати та премії, що на його думку є очевидним грубим порушенням чинного законодавства та підставою для притягнення до кримінальної відповідальності.

09 грудня 2021 року відповідач надав відповідь позивачу на його звернення за вих. №51-1134/17595, в якому повідомив про законність підстав для прийняття даного наказу та повідомив, що у зв`язку з відмовою позивача від щеплення, він буде відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року.

Наказом генерального директора ВП «Хмельницька АЕС» Козюри А. Р. від 08 грудня 2021 року № 4662-к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 9 години 09 грудня 2021 року на час відсутності у нього щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Згідно довідки ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» № 53 від 24 січня 2022 року, табелю обліку робочого часу за грудень 2021 року, графіку № 5 на 2021 рік роботи персоналу ГТЦ, ЦГЗ ВП ХАЕС, з 40-годинною тривалістю робочого тижня, ОСОБА_1 з січня 2021 року по грудень 2021 року отримав заробіток в сумі 344 455,95 грн. В жовтні 2021 року позивач відпрацював 21 день, що становить 167,25 год, а в листопаді 2021 року - 18 днів, що становить 143,25 год.

Наказом генерального директора ВП «Хмельницька АЕС» Козюри А. Р. від 01 березня 2022 року № 903-к зупинено дію наказу від 16 листопада 2021 року № 4328-к «Про забезпечення епідеміологічного благополуччя працівників ВП Хмельницька АЕС» і допущено ОСОБА_1 до роботи з 01 березня 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення (допуск до роботи)

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що:

«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що:

«4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що:

«предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю;

суди встановили, що з 19 жовтня 2010 року ОСОБА_1 обіймає посаду машиніста-обхідника з котельного устаткування 3 групи дільниці пуско-резервної котельні гідротехнічного цехуу ВП «Хмельницька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»;

наказом генерального директора ВП «Хмельницька АЕС» від 08 грудня 2021 року № 4662-к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 9 години 09 грудня 2021 року на час відсутності у нього щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати;

суди не врахували, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача;

за таких обставин, суди зробили помилковий висновок про визнання відсторонення від роботи законним. Тому рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи належить скасувати та ухвалити нове рішення про її задоволення;

оскільки позивач був допущений до роботи 01 березня 2022 року, тому судові рішення в частині позовної вимоги про поновлення (допуск до роботи) ОСОБА_1 слід скасувати, провадження в справі в цій частині належить закрити, оскільки відсутній предмет спору;

Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

У справі, що переглядається, суди не встановили фактичних обставин необхідних для задоволення позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення (розмір середньої заробітної плати), тому справу в цій частині слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року скасувати; позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи задовольнити, провадження в справі в частині поновлення (допуску до роботи) ОСОБА_1 закрити; справу в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статями 255, 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» № 4662-к від 08 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 9 години 09 грудня 2021 року на час відсутності у нього щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Провадження в справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про поновлення (допуску до роботи) ОСОБА_1 закрити.

Справу № 688/51/22 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 липня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук