Провадження № 2/369/58/23
РІШЕННЯ

Іменем України

06.02.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Світлак Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 поділ спільного майна подружжя, суд,-

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що сторони 05 серпня 2011 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час подачі позову в суді перебуває справа про розірвання шлюбу між ними. За час спільного проживання у шлюбі сторони набули у власність нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що ОСОБА_2 після того, як справа про розлучення була призначена до розгляду в суді повідомила йому, що тільки вона є власником спірної квартири. Вважає, що при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю.

На підставі наведеного позивач просив суд:

-позов про поділ майна подружжя задовольнити;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3 150, 61 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

28 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя від ОСОБА_2 , в якому вона зазначає, що 05 серпня 2011 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №260. Вказує, що від цього шлюбу у них з ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на повному її утриманні. 12 липня 2018 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволено позовну заяву про розірвання шлюбу Відповідача до Позивача. Зазначає, що квартира, яку позивач просить поділити є її особистою власністю, оскільки кошти, за які придбана квартира подаровані Відповідачу батьками на день народження. Позивач жодного відношення до подарованих коштів не має. Позивач у цій квартирі не зареєстрований, комунальні послуги не сплачує, тому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

29 грудня 2020 року Розпорядженням Києво-Святошинського районного суду Київської області № 1070 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2021 року ОСОБА_4 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

У судовому засіданні 14 квітня 2021 року представник позивача - адвокат Присяжнюк Р.В. позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Безпалюк у судовому засіданні 14 квітня 2021 року заперечувала проти задоволення позову.

Позивач та його представник в судове засідання, призначене на 06 грудня 2022 року, не з`явилися, через електронну адресу суду представник позивача подав заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання, призначене на 06 грудня 2022 року не з`явилися, про місце, час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск 15), 27 квітня 2016 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Норми у статтях 57, 60 СК Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом встановлено, що 05 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської областібув зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складений відповідний актовий запис № 260, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07 липня 2018 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 13 листопада 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до копії договору № В-15/1/3-МП купівлі продажу майнових прав на квартиру від 06 липня 2015 року, укладеним між ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» (далі - Продавець) та ОСОБА_2 (далі - Покупець), Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, попередні технічні характеристики якої визначені в п. 3.1 цього Договору та оплатити Ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 2.1 Договору). Відповідно до п. 3.1 Договору майнові права на Квартиру являють собою права на будівництво та отримання у власність Квартири із наступними попередніми технічними характеристиками: будівельний № 15, під`їзд 1, поверх 3, проектна загальна площа 53,00 м2, проектна житлова площа 27,7 м2, кількість кімнат 1. Пунктом 4.1 Договору передбачено, що ціна майнових прав на Квартиру за цим Договором становить 434 600,00 грн, в тому числі ПДВ 72, 433,33 грн.

Згідно копії акту прийому передачі оплаченої покупцем квартири від 11 березня 2016 року ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» передав, а ОСОБА_2 отримала у власність майнові права на квартиру в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними технічними характеристиками: номер квартири АДРЕСА_3 , під`їзд 1, поверх 3, загальна площа 52,90 м2, житлова площа 26,90 м2, кількість кімнат 1.

Відповідно до копії платіжного доручення № OR588044 від 29 травня 2015 року ОСОБА_2 сплатила ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» 434 600,00 грн за майнові права на квартиру згідно договору № В-15/1/3-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 29 травня 2015 року, в тому числі ПДВ 72 433,33грн.

Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно змісту вітальної листівки від 13 травня 2015 року, в ній зазначено, що батько ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 дарують дочці « ІНФОРМАЦІЯ_2 » грошові кошти в сумі 700 000,00 грн на купівлю власного житла.

Відповідно договору дарування грошових коштів від 13 травня 2015 року, укладеного в письмовій формі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували грошові кошти в розмірі 700 00,00 грн ОСОБА_2 для купівлі в особисту власність квартири.

Допитана в судовому засіданні 02 березня 2020 року свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 є її колишнім зятем. Так, вона та її чоловік ОСОБА_8 , батько відповідачки, на день народження доньки ІНФОРМАЦІЯ_3 подарували їй 700 000, 00 грн. на купівлю квартири в особисту власність, кошти дарували не для сім`ї, а особисто дочці ОСОБА_2 разом із вітальною листівкою, та підписали простий письмовий договір дарування коштів чи розписку (свідок не пам`ятає), відповідно до якого донька зобов`язалась по життєво утримувати батьків, нотаріально не посвідчували його, так як не вважали за потрібне, адже вони є рідними людьми, договір віддали на зберігання дочці. Під час дарування коштів були присутні сторони у цій справі та двоюрідна сестра відповідачки ОСОБА_9 . Гроші батьки збирали з народження дитини та зберігали їх готівкою вдома, подарували їх у гривневій валюті найбільшою купюрою у 200,00 грн., оскільки боялися дарувати доларами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року у справі № 369/7225/19 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення задоволено повністю. Визнано дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 700 000 (сімсот тисяч гривень) 00 коп., укладений 13 травня 2015 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 . Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_2 . Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні її квартири за вказаною адресою шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири за вказаною адресою.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 369/7225/19 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення відмовлено.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, позивач в позовній заяві зазначає, що спірна квартира набута подружжям за час спільного проживання у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Натомість відповідач, посилаючись на той факт, що кошти, за які придбана квартира подаровані їй батьками на день народження, а тому є її особистою власністю до якої позивач не має жодного відношення.

Частиною першою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, які на час придбання вказаного об`єкту нерухомого майна були однією сім`єю, оскільки іншого судом встановлено не було.

Щодо посилання відповідача на те, що кошти, за які придбана спірна квартира, подаровані особисто ОСОБА_2 її батьками на день народження суд зазначає таке.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 369/7225/19, яка набрала законної сили та має преюдиційне значення, встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дійсним договору дарування грошових коштів у сумі 700 000,00 грн., укладеного 13 травня 2015 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та позивачкою ОСОБА_2 , та про визнання квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 24, особистою власністю ОСОБА_2 .

А відтак, доводи відповідача про придбання квартири за її особисті кошти, які подаровані їй батьками на день народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , спростовуються встановленими у вищезазначеній Постанові Київського апеляційного суду обставинами та не підтверджені жодним належним доказом, а тому суд не бере до уваги такі доводи.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не зареєстрував своє місце проживання за адресою знаходження спірної квартири, суд не бере до уваги, оскільки факт реєстрації місця проживання одного з подружжя в спірному житлі жодним чином не впливає на визнання права спільної сумісної власності подружжя на такий об`єкт нерухомості.

Крім цього, свідок, який був допитаний судом є близьким родичем відповідача (її матір`ю), а тому є зацікавленою у позитивному вирішенні даного спору на користь іі дочки, а відтак суд не приймає до уваги показання вказаного свідка.

Інших належних та допустимих доказів про те, що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом поділу майна в даній справі, була придбана за особисті кошти відповідача, стороною відповідача надано не було.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя та відповідно частки їх є рівними. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 3 150,61 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 83, 89, 95, 100, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 57, 60, 61, 63, 68, 70, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3150,60 грн ( три тисячі сто п`ятдесят гривень, 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя: І.О. Фінагеєва