Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2023 Справа №607/1908/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кужель К.С., представника позивача Притули О.Б., відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з надання іншого постійного жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , просить усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою за АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м., шляхом виселення відповідачів та звільнення квартири від їх майна, з визначенням подальшого місця проживання відповідачів у квартирі по АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказав, що 26 листопада 2021 року між ним та Кредитною спілкою «Добра справа» укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким він набув право власності на квартиру за АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру він зареєстрував у встановленому законом порядку. В спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 (колишній власник квартири) та її син ОСОБА_4 (член сім`ї колишнього власника). Однак, згоди на проживання відповідачів у спірній квартирі він не надавав, а тому останні проживають у квартирі без будь-яких правових підстав. В добровільному порядку відповідачі відмовляються звільнити належну йому на праві приватної власності квартиру. Зазначив, що ОСОБА_5 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_4 , на праві власності належить двокімнатна квартира по АДРЕСА_2 . Вказану квартиру ОСОБА_5 набуто за час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 та за їх спільні кошти, а відтак, є їх спільною сумісною власністю.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду, що вимоги про виселення він не отримував. Крім того, зауважує, що інше житло в нього відсутнє. Щодо покликань на житло, яке належить його дружині, зазначає, що з нею ніяких відносин не підтримує, права власності на її квартиру не має, більше того, частину квартири подарував ОСОБА_5 в 2021 році. Він зареєстрований і проживає в квартирі по АДРЕСА_1 , і ця квартира є його єдиним житлом.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2022 року скасовано заочне рішення по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Присутня в судовому засіданні представник позивача - адвокат Притула О.Б. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила проти позову. Зазначила, що іншого житло в неї немає, і після виселення опиниться на вулиці. Пояснила, що у спірній квартирі проживала з 80-их років минулого століття, набула її у власність шляхом приватизації та спадкування після смерті матері.

Представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що в зв`язку із тим, що квартира є єдиним житлом відповідачки, вона була придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні підстави, передбачені законом для її виселення без надання іншого житла.

Відповідач ОСОБА_4 будучи неодноразово належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Відповідно до іпотечного договору від 12 грудня 2017 року, кредитор - Кредитна спілка «Добра справа» прийняла в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

Із договору про зарахування зустрічних однорідних вимог, який укладений між кредитною спілкою «Добра справа» та ОСОБА_1 03 серпня 2021 року, видно, що у зв`язку із невиконанням взятих на себе зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №160/17 від 18.12.2017 року, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що містить іпотечний договір, відповідно до норм Закону «Про іпотеку» 28 липня 2021 року, Кредитною спілкою здійснено реєстрацію зміни права власності предмета іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 . Сторони договору погодили зарахування зустрічних вимог.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрованим в реєстрі за №8340 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №287110989 від 26 листопада 2021 року ОСОБА_3 придбав в Кредитної спілки «Добра справа» квартиру за АДРЕСА_1 .

З листів-повідомлень від 26 січня 2022 року вбачається, що позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення із спірної квартири, звільнення квартири від належного останнім майна та забезпечення безперешкодного доступу до житла.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №284936097 від 16 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_5 на праві власності належить квартира по АДРЕСА_2 .

З відповіді приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кашанської М.І. від 05 травня 2022 року вбачається, що 26 грудня 2014 року за реєстровим номером 1319 нею посвідчено договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 . Покупцем вказаної квартири є ОСОБА_5 , яка на час придбання квартири перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 30 квітня 2009 року. ОСОБА_4 нотаріусу подана заява про згоду на укладення його дружиною ОСОБА_5 договору купівлі-продажу вказаної квартири. На підставі поданої ОСОБА_4 заяви квартира по АДРЕСА_2 придбана у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі з 1980 року, і вказана квартира є її єдиним житлом.

На момент передачі її в іпотеку, квартира набута у власність позивачкою не за кредитні кошти, а належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 11.03.2003 року та свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 2007 року, що видно із договору іпотеки від 20.12.2017 (а.с. 142).

Позивачем квартира була придбана в кредитної спілка «Добра справа», яка набула її у власність на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що містить іпотечний договір.

Отже, виселення ОСОБА_1 з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Суд вважає безпідставним твердження позивача про можливість ОСОБА_1 проживати в своєї невістки по вул. Родини Барвінських в місті Тернополі, оскільки не надано доказів наявності права користування цією квартирою у відповідачки, зокрема згоди власника житла.

Також, суд відхиляє покликання представника позивача в судовому засіданні на те, що іпотека припинилася, а тому відсутні підстави для виселення відповідачки із наданням іншого житла.

Так, у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 357/8932/18, та інших за подібних правовідносин, а саме - позивач є власником, який не має та не мав статусу іпотекодержателя, суд касаційної інстанції застосував до спірних відносин статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зазначено, що «державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зроблено висновок, що «відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_7, членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1970 року. […] Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні».

Схожі висновки викладені і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) та від 21 грудня 2021 року.

Як зазначено вище, позивач придбав квартиру на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, як на момент набуття у власність квартири кредитною спілкою, так і позивачем, ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, тому, щодо її виселення підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку».

Більше того, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, яке стосується не тільки іпотечного житла.

Суд зазначає, що на момент придбання квартири ОСОБА_3 , проявивши належну зацікавленість, останній повинен був знати про проживання в ньому колишнього власника, яка є непрацездатною особою, іншого житла не має, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням.

Також, виселення ОСОБА_1 поставить під загрозу соціальний статус останньої, яка є особою похилого віку, може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1980 року, тому втручання в її право на житло є непропорційним з правом власника користуватися своїм майном.

Отже, позов щодо виселення ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Що стосується позовних вимог про виселення ОСОБА_4 , суд виходить із такого.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-9059св21) зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19), скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виклав висновок про те, що … «оскільки відповідачі під час розгляду різних судових справ вказували, що мають одночасно два постійних та єдиних місця проживання, то такі дії відповідачів спрямовані на зловживання своїми цивільними правами всупереч вимогам статей 3, 13 ЦК України. Стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. Дія статті 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Встановлення в іншій справі обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із садового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника».

Схожий висновок викладений і у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-5796св22) та від 15 лютого 2023 року справа № 127/7630/20.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Як встановлено, з матеріалів справи, ОСОБА_4 перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 з 30 квітня 2009 року.

За час шлюбу ОСОБА_5 в 2014 році придбала у власність квартиру за АДРЕСА_2 , яка є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя з ОСОБА_4 , останній дав згоду на набуття вказаної квартири у спільну сумісну власність.

Отже, на думку суду, у цій справі виселення ОСОБА_4 із спірної квартири відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції, адже він був забезпечений житлом, та не міг сподіватися, що в разі невиконання умов кредитного договору, по якому він був поручителем, продовжуватиме використовувати предмет іпотеки без обмежень.

Натомість неможливість позивача як власника здійснювати свої правомочності володіти, користуватися, розпоряджатися квартирою через проживання в ній ОСОБА_4 слід розцінювати не лише як порушення прав позивача у контексті статті 8 Конвенції, але і як порушення його права як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зважаючи на те, що спірна квартира не була єдиним майном, яким мав право користуватися ОСОБА_4 суд дійшов переконання, що правила частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані з огляду на наявність у відповідача іншого житла на праві власності.

Суд не бере до уваги покликання позивача, що в нього відсутнє житло, оскільки ним відчужено частини квартири дружині ОСОБА_5 відповідно до договору дарування від 29 липня 2021 року.

Так, з даних Єдиного реєстру судових рівень вбачається, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з 03 червня 2021 року знаходилася справа №607/9559/21 за позовом «Кредит-Фос» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення боргу.

Позивач укладаючи вказаний договір дарування, достовірно знав про ризики звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири по АДРЕСА_1 .

Незважаючи на цю загрозу звернення стягнення на вказане іпотечне майно, сам подарував частку квартири, яка йому належала, своїй дружині, чим штучно позбавив себе права власності на житло та погіршив свої житлові умови.

Тому, на думку суду, така поведінка відповідача є недобросовісною, такі дії спрямовані на зловживання своїми цивільними правами всупереч вимогам статей 3, 13 ЦК України та у зв`язку із цим неможливо брати до уваги його доводи про те, що спірна квартира є його єдиний житлом.

Отже, позов про виселення ОСОБА_4 є підставним та підлягає до задоволення.

Водночас потрібно враховувати, що згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про виселення відповідача з іпотечного житла воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

(Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц).

Тому, позов в частині виселення ОСОБА_4 слід задовольнити та зупинити виконання постанови суду у частині виселення на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В силу статті 141 ЦПК України з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263, 266, 268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належної йому на праві приватної власності квартири по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири, звільнення квартири від належних останнім речей .

Зупинити виконання рішення суду у частині виселення ОСОБА_4 із житлового приміщення на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з надання іншого постійного жилого приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Рішення виготовлено 01 березня 2023 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк