ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/4559/21 Номер провадження 22-ц/814/1627/23Головуючий у 1-й інстанції Даниленко Т.П. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Хіль Л.М.,

судді Дорош А.І., Пилипчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2021 року в складі судді Даниленко Т.П. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив cтягнути з ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 09.11.2020 у гривні, які складають еквівалент за офіційним курсом Національного банку України на дату ухвалення судового рішення у сумі 60 000,00 (шістдесят) тисяч доларів США - основного боргу, 318,67 доларів США - відсотків річних, а також вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 09 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від позивача 60 000,00 (шістдесят) тисяч доларів США.

Зазначав, що на підтвердження факту про отримання коштів відповідачем складено договір позики від 09.11.2020 року. Згідно досягнутих між сторонами домовленостей, кошти у сумі 60 000,00 (шістдесят) тисяч доларів США відповідач зобов`язувався повернути 30 квітня 2021 року.

Вказував, що у зв`яку з не виконанням зобов`язання він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 09.11.2020 в розмірі 1 579 884,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму відсотків річних, нарахованих за договором позики від 09.11.2020, в розмірі 8 391,03, 03 грн.

Не погодившись з вказаним рішення його в апеляційному порядку оскаржено ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просив рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що у справі відсутні докази передачі йому коштів за договором позики.

Зазначає, що коштів він в сумі 60000 доларів не брав.

Окрім того зазначає, що позивачем не направлялося вимоги щодо повернення коштів за договором позики, а тому вважає, що обов`язок з повернення коштів таким, що не наступив.

Вказує, що суд безпідставно розглянув справу без його участі, оскільки його адвокатом було подано клопотання про необхідність участі у справі та відкладення її рогляду на іншу дату.

25 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Від представників позивача надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Від представника відповідача адвоката Ющенка Я.П. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у іншому процесі.

Проте вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно достатті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у справі №361/8331/18 в постанові від 01 жовтня 2020 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги без участі сторін.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 09.11.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у письмовій формі, за умовами якого останій отримав від позивача грошові кошти в сумі 60 000,00 (шістдесят) тисяч доларів США.

Згідно п.1.1. вказаного договору позикодавець передав позичальникові позику в сумі 60000 доларів США, позичальник зобов`язувався повернути ту ж саму суму у строк та в порядку, які зазначаються у цьому договорі.

Згідно п.1.3 підписанням цього договору сторони підтверджують передання позикодавцем позичальнику суми позики в повному обсязі.

Згдіно п.3.2 довору позики у випадку неповернення позики у визначений договором строк, відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України сторони встановлть 1 % процентів річних за користування чужими грошовими коштами, що нараховуються від дня одержання позики до її повернення.

Судом також встановлено, що проаналізувавши умови договору позики від 09.11.2020 року сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому й числі і щодо строку виконання договору позики відповідачем у термін до 30.04.2021 року.

Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що оскільки відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення позики не виконав наявні правові підстави для стягнення з нього основної суми позики у розмірі 60000 доларів США, що еквівалентно 1579884 грн., а також 381,67 доларів США, що еквівалентно 8391,03 грн.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України (за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ч.1, 2. ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України. Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 Ц (провадження № 14 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами у 2020 році було укладено договір позики за яким ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60000$.Оскільки кошти у зазначений в договорі строк не були повернуті, а саме 30.04.2021 року, місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення позову та стягнення грошових коштів у розмірі 60000 доларів США.

Окрім того, відповідно до умов договору на підставі ст. 625 ЦК України вірно стягнув проценти передачені умовами договору за прострочення виконання зобов`язання згідно розрахунку наданого позивачем, який не було спростовано іншою стороною.

В матеріалах справи відсутні належні докази про те, що відповідач звертався до суду про визнання вказаного договору позики від 09.11.2020 р. недійсним.

Таким чином, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не брав вказаних коштів та відсутні докази, які підтверджують факт передачі йому вказаних коштів не заслуговують на увагу та спростовуються договором позики в якому чітко вказано, що підписавши цей договір сторони підтвердили передачу позикодавцем позичальнику суми позики в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді А.І. Дорош

Л.І. Пилипчук

Повний текст постанови складено 06.02.2023 року