печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І.,

справа № 761/3391/21ц

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі Державна казначейська служба України, Департамент патрульної поліції

предмет та підстави позову відшкодування шкоди

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у 2021 році позивач виявив, що відносно нього прийнято 4 постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Позивач зазначає, що не вчиняв даного адміністративного правопорушення, не мав жодного відношення до обставин, викладених в матеріалах патрульної поліції, а тому подав апеляційну скаргу на постанову. Постановою Київського апеляційного суду скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. На підставі вищенаведеного позивач просить стягнути 6000 грн., що становить суму сплачених позивачем грошових коштів у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Також позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача 14000 грн. моральної шкоди.

Судові витрати позивач просить покласти на департамент патрульної поліції.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В. від 27.09.2021 справу за вказаним позовом направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2021 справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Через канцелярію суду від представника відповідача-2 Департаменту патрульної поліції було подано відзив на позовну заяву. Проти позову представник відповідача заперечує, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Представник відповідача зазначає, що розглядаючи дану адміністративну справу, інспектор діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Тому жодних протиправних дій інспекторів, як зазначає відповідач, вчинено не було, що і спростовує сам факт заподіяння будь-якої шкоди внаслідок його дій. Також представник відповідача зазначає, що дія ч. 1 ч. 2 ст. 1176 ЦК України, не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції, зокрема щодо розгляду адміністративної справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення. Відповідач зазначає, що позивач не надав суду жодних доказів якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань відповідачем. Більш того, відповідач вказує, що позивачем не обґрунтовано, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями відповідача вони заподіяні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд без його участі, просив задовольнити її з наведених у позові підстав.

Представник Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Представник Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до такого висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 19.06.2017 до квартири ОСОБА_1 проникли невідомі особи та викрали ряд документів, що підтверджується довідкою поліції та витягом з ЄРДР.

У 2021 році позивач виявив, що відносно нього прийнято 4 постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.01.2018 у справі № 761/39291/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбачено ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено штраф у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами в строк 1 рік.

Постановою Київського апеляційного суду від 30.03.2021 скасовано постанову Шевченківського районного суду міста Києва у справі 761/39291/17. За результатом розгляду апеляційної скарги Київським апеляційним судом встановлено, що працівники поліції, які складали протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 112917 від 01.11.2017, не перевірили дані посвідчення водія, належним чином не встановили особу, яка керувала транспортним засобом Volkswagen Passat, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння.

Крім того, постановами Київського апеляційного суду від 18.03.2021 у справі № 761/41821/18, від 22.03.2021 у справі № 761/45732/17 встановлено, що на підставі викрадених документів ОСОБА_1 на нього складалися протоколи про адміністративні правопорушення за статтею 130 КУпАП. За наслідками розгляду вказаних справ, провадження у справах закриті у зв`язку з відсутністю подій і складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 зазначав, що підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди є, зокрема, незаконне винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України та у зв`язку з цим закриття справи про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 3, 9 постанови від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон України № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було сплачено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не урахували, що дії працівників УПП м. Харкова щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність у діях працівників УПП м. Харкова при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП винних дій, є помилковими».

У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було сплачено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22.07.2020 у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02.09.2020 у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09.06.2021 у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07.09.2022 у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22).

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 30.03.2021 провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.18-21).

Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Суд звертає увагу, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (частина друга статті 2 ЦК України).

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу або орган державної влади чи місцевого самоврядування, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Від імені держави Україна діють уповноважені органи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18), від 09.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Зважаючи на зміст позовної заяви, в яких позивач, посилаючись на неправомірність дій посадових осіб ДПП, просив стягнути грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. Такими органами у цій справі є ДПП (дії якого призвели до завдання шкоди) та Державна казначейська служба України (яка забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка).

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із такого.

У позові, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, заявник посилається на те, що дії працівників поліції щодо винесення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України завдали йому моральної шкоди, оскільки постановою Шевченківського районного суду м. Києва був позбавлений права керування транспортним засобом на весь період оскарження вказаної постанови що завдало позивачу значних незручностей. Також позивач був змушений витрачати власний час, грошові кошти та докладати значних зусиль для пошуку адвоката з метою захисту своїх порушених прав, позивач хвилювався, переживав з приводу можливого доведення до відома інформації про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння будь-якій особі. ОСОБА_1 зазнав душевних страждань у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження.

Однак, суд звертає увагу, що позивачем не обґрунтований заявлений розмір моральної шкоди.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, суд вважає справедливою компенсацію у розмірі 2000,00 грн, що є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджується укладення позивачем Договору про надання професійної правничої допомоги від 21.12.2020 з адвокатом Мікулою Максимом Вадимовичем.

За змістом п. 3.1 Договору сума гонорару адвоката за надання професійної правничої допомоги за цим договором скаладає 18000,00 грн, що складається з: оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2017 у справі № 761/45732/17 - 6000,00 грн; оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 13.12.2018 у справі № 761/41821/18 - 6000,00 грн; оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2018 у справі № 761/39291/17 - 6000,00 грн.

На підтвердження сплати гонорару адвокатом долучено копію довідки від 21.12.2020 відповідно до змісту якої останнім отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 18000,00 грн в якості 100% передоплати за Договором.

Звертаючись до суду, позивач статтями 133, 137 ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» обґрунтовує встановлені законом підстави для стягнення в даному провадженні 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в межах справи про адміністративне правопорушення, констатуючи сам факт понесення цих витрат та права на їх стягнення за нормами ЦПК України.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Отже плата за юридичні послуги належить до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За своєю правовою природою витрати на правничу допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 в справі № 925/1196/18 зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються включно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 № 598/1781/17 підтримала власний правовий висновок щодо порядку розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні, визначивши, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, оскільки зазначені позивачем витрати на правничу допомогу в справі про адміністративне правопорушення № 761/39291/17 не є шкодою чи збитками в розумінні вимог ст. 22, 1166, 1173 - 1175 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом в суді справи про адміністративне правопорушення, випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин, суд дійшов висновку про відмову в позові в частині стягнення 6000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Виходячи з цього суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги позивача.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Оцінивши докази в справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальна сума задоволених вимог позивача складає 2000,00 грн. та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 324,38 грн., оскільки у задоволенні майнової вимоги відмовлено в повному обсязі (908 грн судового збору), а в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 2000 грн. з 14000 грн заявлених (2000 х 100% : 14000 = 14,29 % х 2270=324,38).

З урахуванням того, що позивач за позовом про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади звільнений від сплати судового збору, суд прийшов висновку щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог, судовий збір в розмірі 324,38 грн належить стягнути з відповідача на користь держави, а решту в розмірі 2853,62 грн. компенсувати в рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 22,23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12-13, 76-82, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь держави 324 (триста двадцять чотири) грн. 38 коп. судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

відповідач: Державна казначейська служба України, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

відповідач: Департамент патрульної поліції, 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, .

Суддя Р.В. Новак