Номер провадження: 22-ц/813/334/23
Справа № 509/6222/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність.

Одночасно із позовом ОСОБА_3 також подала заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2019 року прийнято позовну заяву ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, буд.25) про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Призначено підготовче засідання по названій справі.

Заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено частково.

Накладено арешт та оголошено заборону відчуження на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер :02:008:1416; Заборонено державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, в т.ч. нотаріусам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі реєстрації прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 кадастровий номер :02:008:1416, окрім виконання даної ухвали; Заборонено на час розгляду даної справи Таїровській селищній раді Овідіопольського району Одеської вносити зміни до рішення сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2015 №1245-VI про надання ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 кадастровий номер :02:008:1416; Заборонено на час розгляду даної справи Таїровській селищній раді Овідіопольського району Одеської області та виконавчому комітету Таїровської селищної ради змінювати адресу земельної ділянки кадастровий номер :02:008:1416 : АДРЕСА_2 ; приймати рішення щодо здійснення землеустрою (поділ, виділ, об`єднання, встановлення меж, ін.), відчуження, та вчинення щодо вказаної земельної ділянки інших правочинів.

Ухвалою цього ж суду від 18 грудня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 , в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с. 55).

Не погоджуючись із ухвалою суду від 25 листопада 2019 року, в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2019 року в частині задоволення клопотання позивача про забезпечення позову скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що заходи забезпечення позову зазначені в ухвалі про відкриття провадження від 25 листопада 2019 року винесені з порушенням норм процесуального права, зокрема ч.ч.6,7 ст.153, ч.3 ст. 154 та ст. 260 ЦПК України, Конституції України та ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 26.01.2023 року, учасники справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду, в частині її оскарження, не відповідає зазначеним вимогам, з огляду на таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суду, в частині вжиття заходів забезпечення позову, районний суд дійшов до висновку про наявність підстав та ризиків, визначених ст.149 ЦПК України, для забезпечення позову, зокрема щодо неможливості забезпечення ефективного захисту прав та інтересів позивача без забезпечення, викладеного у вимогах вказаної заяви про забезпечення позову.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, з огляду на наступне.

Так, процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначаються ст. 149 ЦПК України, згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно з ч. 7 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Так, з виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про скасування рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність.

При цьому, в обґрунтування заяви про забезпечення позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що на сьогодні існує реальний ризик того, що заявлення позивачкою вимог про припинення права власності ОСОБА_1 на дім і скасування рішення сесії про виділення ОСОБА_1 землі може потягти за собою вчинення дій по зміні адреси та даних про земельні ділянки в Державному земельному кадастрі та Єдиному державному реєстрі прав власності, що в подальшому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому наявні підстави для забезпечення позову.

Звертаючись до суду із вказаною апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилалася на те, що судом не було встановлено підстав та необхідність обраного виду забезпечення позову, оскільки зазначені в оскаржуваній ухвали заходи забезпечення позову винесені з порушенням норм процесуального права, зокрема ч.ч.6,7 ст.153, ч.3 ст. 154 та ст. 260 ЦПК України, Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Апеляційний суд частково погоджується із такими твердженням апелянта,

Так, зі змісту поданої заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову не вбачається обґрунтування необхідності забезпечення позову таким шляхом як накладення арешту та оголошення заборони відчуження на спірну земельну ділянку, не зазначено обставини та не надано жодного належного та допустимого доказу , які б свідчили про те, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття цих заходів забезпечення позову.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Більш того, апеляційний суд наголошує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем».

Забезпечуючи позов шляхом накладення арешту та оголошення заборони відчуження на земельну ділянку із кадастровим номером :02:008:1416, суд першої інстанції не пересвідчився в належності вказаної спірної ділянки саме відповідачу, з урахуванням оскаржуваного рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність, яка на час постановлення ухвали не була учасником справи і лише ухвалою цього ж суду від 18.12.2019 року була залучена до справи в якості третьої особина стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

При цьому, також слід наголосити, що ст. 260 ЦПК України встановлено загальні вимоги до змісту ухвали суду, що викладається окремим документом.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 статті 260 ЦПК України в описовій частині ухвали має бути зазначено суть клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Отже, ухвала за результатом розгляду заяви про забезпечення позову обов`язково має містити описову частину, у якій суд має зазначити зміст заяви про забезпечення позову та мотивувальну частину із зазначенням мотивів, за яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Однак, вищевказаним вимогам закону, оскаржувана ухвала в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову також не відповідає, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивачки про забезпечення позову, взагалі не навів мотивів такого задоволення, а обмежився лише посиланням на загальні норми процесуального права.

У своєму рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли частково своє підтвердження в матеріалах справи, а тому заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Оскільки суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене судове рішення, в частині його оскарження та частково задовольняє апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду, в частині її оскарження - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2019 року в частині задоволення заяви позивача про забезпечення позову скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда