Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 577/3878/21

провадження № 61-8759св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Конотопської міської ради Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Кравченка В. О., та постанову Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона тривалий час проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Вказувала на те, що після припинення фактичних шлюбних відносин вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Зазначала, що дитина зареєстрована та проживає з нею. Вона має своє житло, працює та займається доглядом за дитиною та її вихованням.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом із нею.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у зустрічах та спілкуванні з сином, не виконує графік його побачень з сином, яких погоджений службою у справах дітей. З цього приводу йому довелося звернутися із відповідною заявою до поліції.

Також зазначав, що позов ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини є безпідставним, оскільки дитина і так проживає з матір`ю, а він ніколи не перешкоджав цьому і ніколи не оспорював цих обставин, а тому відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі в частині заявленого ОСОБА_1 позову.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати його зустрічам та спілкуванню з малолітньою дитиною ОСОБА_3 ;

- визначити спосіб його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 шляхом:

а) безперервного проведення часу з дитиною (спілкування та виховання дитини) в період літа (з 01 червня по 31 серпня) протягом п`яти календарних днів підряд кожного літнього місяця, в період зимових канікул протягом п`яти календарних днів; відвідування дитиною місця проживання батька здійснюється з ночівлею за місцем проживання батька чи його перебування на відпочинку на території України разом з дитиною;

б) безперервного проведення часу з дитиною (спілкування та виховання дитини) з 17 год 00 хв. п`ятниці до 20 год. 00 хв. неділі - один раз кожного календарного місяця (виключаючи літні місяці та час зимових канікул), з ночівлею за місцем проживання батька чи його перебування на відпочинку на території України разом з дитиною;

в) зустрічей з сином: кожного понеділка та п`ятниці з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. і суботи з 10 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Зустрічі з дитиною та відвідування дитиною місця проживання батька проводяться за попереднім повідомленням матері дитини ОСОБА_1 засобами стільникового зв`язку (номер засобу зв`язку НОМЕР_1 ) СМС-повідомленням, повідомленням за допомогою мобільного додатку «Viber» або «Whats App», не пізніше ніж за три календарних дні до дати проведення зустрічі з дитиною.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2021 року об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати, а саме: 454,00 грн судового збору та 4 000,00 грн - правової допомоги, всього 4 454,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 .

Визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та безперешкодному спілкуванні із сином ОСОБА_3 :

- кожного понеділка та п`ятниці з 17.00 до 20.00 години та щосуботи з 10.00 до 20.00 години;

- кожної третьої п`ятниці місяця з 17.00 до 19.00 години суботи з обов`язковим інформуванням матері дитини в суботу до 10.00 години про стан здоров`я хлопчика.

Зустрічі проводити без присутності матері дитини ОСОБА_1 , але за попереднім повідомленням останньої у будь-який спосіб не пізніше ніж за три календарних дні до дати проведення зустрічі з дитиною.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував висновки органу опіки та піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю та визначено спосіб участі батька в процесі виховання сина, виходив із інтересів самої дитини, її сталих соціальних зв`язків, місця навчання, психологічного стану.

Постановою Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що визначене судом першої інстанції місце проживання дитини та порядок участі ОСОБА_2 у вихованні сина якнайкраще відповідає інтересам малолітньої дитини. При цьому судом ураховано її вік, особливості розвитку, місце проживання обох батьків, а також збережено принцип рівності прав батьків у вихованні дитини.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною. Апеляційний суд зазначив, що наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дитину та не сприяють якнайкращому задоволенню її інтересам, які мають пріоритет над інтересами батьків. Натомість існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з дитиною, тож зобов`язання матері не чинити відповідні перешкоди батьку дитини, визначене судовим рішенням, сприятиме розумінню того, що права кожного з батьків є рівними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким провадження у справі за первісним позовом закрити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначений судами порядок спілкування з дитиною порушує вимоги статей 141, 142, 153 СК України.

Суд першої інстанції надав однобічну оцінку доказам у справі на користь матері дитини, при цьому безпідставно не врахував докази батька дитини.

Крім того, рішення суду першої інстанції має формальний характер і не виконується матір`ю дитини, яка продовжує чинити постійні перешкоди йому у спілкуванні з сином, незважаючи на визначену мізерність часу спілкування батька з дитиною. Більш того, рішення не вказує, яким саме чином ОСОБА_1 зобов`язана не чинити перешкод йому у побаченні з дитиною.

Апеляційний суд, посилаючись на те, що він не надав докази щодо графіку його роботи, не врахував пояснення його представника про те, що він ( ОСОБА_2 ) є водієм, фізичною особою-підприємцем, який здійснює перевезення вантажів за кордон, його робота не має графіку.

При цьому суд апеляційної інстанції, наголошуючи на інтересах дитини, та вважаючи, що він формально обґрунтував дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, фактично порушив права дитини, обмеживши сина у спілкуванні з батьком лише часом короткочасних побачень, та позбавивши його можливості брати належну участь у вихованні сина.

Визначений судами спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, оскільки для відновлення стосунків між батьком та дитиною необхідно більше часу проводити разом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях. У справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив негативних фактів його поведінки, які б могли зашкодити дитині, не звернув увагу на те, що він, який є батьком дитини та проживає окремо, виявляє піклування про сина, з його народження активно і наполегливо проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, є працездатним, забезпечений житлом.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що він у позові, зокрема, просив встановити можливість його спільного відпочинку із сином влітку та у зимовий період і можливість забирати дитину до свого місця проживання з ночівлею.

Обмежуючи в часі спілкування з дитиною, суди не навели підстав для обумовлення таких обмежень.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував, що факт проживання дитини з матір`ю він ніколи не оспорював, що неодноразово зазначав під час судових засідань судів першої та апеляційної інстанцій, а тому суд мав закрити провадження у справі за первісним позовом на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Апеляційний суд, посилаючись на те, що малолітній син сторін за попередньою домовленістю між ними проживав з матір`ю, а сам батько не перешкоджає цьому та не оспорює цих обставин, залишив в силі рішення суду першої інстанції.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Позовна заява ОСОБА_1 не містить доказів на підтвердження наявності спору між сторонами про визначення місця проживання дитини з матір`ю. За таких обставин законний інтерес ОСОБА_1 під час звернення до суду з позовом був відсутній. Окреме рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю не є необхідним, оскільки між сторонами відсутній предмет спору, тобто відсутній «спір про право цивільне».

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 13 жовтня 2021 року у справі

№ 522/2593/19 (провадження № 61-5380св21), від 30 червня 2021 року у справі № 359/407/19 (провадження № 61-2403св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19 (провадження № 61-11331св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 363/3045/18 (провадження № 61-11892св21), від 08 червня 2022 року у справі № 753/26326/17 (провадження № 61-15474св21), від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц (провадження № 61-8175св19).

Судові рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог про зобов`язання не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька з дитиною не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року та постанови Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 4 454,00 грн до закінчення касаційного провадження у справі.

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 січня 2014 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час спільного проживання без реєстрації шлюбу народився син ОСОБА_5 , який постійно проживає і зареєстрований за місцем проживання матері - ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою, наданою Конотопською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 12, ОСОБА_5 навчається в 1-А класі Конотопської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 12. За роки навчання батько ОСОБА_2 у школі не з`являвся, навчанням та вихованням сина не цікавився.

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська міська лікарня» від 22 жовтня 2021 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , періодично страждає на алергічний дерматит і потребує гіпоалергенної дієти та побуту.

Згідно з довідкою Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад» Міжрегіональна академія управління персоналом ЦДН від 19 жовтня 2021 року, ОСОБА_5 відвідує курси «програмування», на які записала матір ОСОБА_1 . Протягом всього навчання на курсах матір ОСОБА_1 приймає активну участь у засвоєнні та закріпленні дитиною матеріалу вдома. Цікавиться успішністю дитини та своєчасним відвідуванням курсів. Всі питання щодо перебування дитини на курсах викладач вирішує з матір`ю. Оплата за курси здійснюється своєчасно ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад» Міжрегіональна академія управління персоналом ЦДН від 10 жовтня 2021 року, ОСОБА_5 відвідує курси програмування. Протягом часу навчання дитини батько приводив та забирав дитину, цікавився досягненнями свого сина зі слів викладача.

Згідно з листом Конотопського РВП ГУНП в Сумській області від 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 у 2019 році зверталася до поліції за фактом протиправних дій з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а останній у 2021 році звертався до поліції з приводу того, що колишня дружина не дає спілкуватися з дитиною.

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Кондитероптторг» (далі - ТОВ ВКФ «Кондитероптторг») від 15 квітня 2021 року та характеристики ОСОБА_1 , остання з 22 грудня 2013 року працює у відділі ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» у м. Конотоп, з 07 лютого 2019 року працює на посаді оператора і за місцем роботи характеризується з позитивної сторони.

ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець та має самостійний дохід.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданим Конотопського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, станом на 28 вересня 2021 року у ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Відповідно до висновку про визначення способів участі у вихованні дитини від 22 листопада 2021 року орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважав за доцільне визначити такий порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

- кожного понеділка та п`ятниці з 17.00 до 20.00 години та щосуботи з 10.00 до 20.00 години;

- кожної третьої п`ятниці місяця з 17.00 до 19.00 години суботи з обов`язковим інформуванням матері дитини в суботу до 10.00 години про стан здоров`я хлопчика;

- зустрічі проводити за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, ОСОБА_1 , та без її присутності.

- якщо батько не зможе у визначений час спілкуватись з дитиною, то інший час для спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначають за спільною згодою.

- зобов`язати ОСОБА_2 не порушувати графіку побачення, приділяти дитині увагу та турботу, виховувати її, матеріально допомагати.

- зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька, ОСОБА_2 , з малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з висновком про визначення місця проживання дитини від 07 лютого 2022 року орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У справі, яка переглядається, дитина проживає разом із матір`ю, у якої наявне облаштоване житлового приміщення для дитини та яка має позитивну характеристику.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши висновок орган опіки та піклування Конотопської міської ради про визначення місця проживання дитини від 07 лютого 2022 року, наявність у ОСОБА_1 облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, наявність заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, та, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що між ним та ОСОБА_1 відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що: «підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у позові про визначення місця проживання дитини вказала, що відповідач проти проживання дитини з нею заперечує. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у суді першої інстанції повідомили, що батько дитини ОСОБА_2 погрожував ОСОБА_1 відібрати сина.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Визначаючи спосіб участі одного із батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку про визначення способів участі у вихованні дитини від 22 листопада 2021 року орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважав за доцільне визначити такий порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

- кожного понеділка та п`ятниці з 17.00 до 20.00 години та щосуботи з 10.00 до 20.00 години;

- кожної третьої п`ятниці місяця з 17.00 до 19.00 години суботи з обов`язковим інформуванням матері дитини в суботу до 10.00 години про стан здоров`я хлопчика;

- зустрічі проводити за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, ОСОБА_1 , та без її присутності.

- якщо батько не зможе у визначений час спілкуватись з дитиною, то інший час для спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначають за спільною згодою.

- зобов`язати ОСОБА_2 не порушувати графіку побачення, приділяти дитині увагу та турботу, виховувати її, матеріально допомагати.

- зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька, ОСОБА_2 , з малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, врахувавши принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини та режим її розпорядку дня, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 , входячи передусім з якнайкращих інтересів дитини та запропонованого органом опіки і піклування графіку спілкування батька з сином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів, адже такий спосіб участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним у повній мірі відповідатиме інтересам дитини, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами дитини та батьків, а також рівність прав батьків щодо дитини.

З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що встановлений графік побачень батька з дитиною є обмеженим, часів спілкування недостатньо, щоб налагодити контакт з дитиною, спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 522/2593/19 (провадження № 61-5380св21), від 30 червня 2021 року у справі № 359/407/19 (провадження № 61-2403св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19 (провадження № 61-11331св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 363/3045/18 (провадження № 61-11892св21), від 08 червня 2022 року у справі № 753/26326/17 (провадження № 61-15474св21), від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц (провадження № 61-8175св19), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у наведених справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи те, що ухвалою суду касаційної інстанції від 27 вересня 2022 року зупинено виконання оскаржуваних судових рішень в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 4 454,00 грн до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для їх скасування відсутні, тому виконання рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року та постанови Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року підлягає поновленню.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року в оскаржуваних частинах залишити без змін.

Поновити виконання рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2022 року та постанови Сумського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 4 454,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець