Справа № 703/3128/21
Провадження № 2/357/514/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюк П.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення матеріальних та моральних збитків, -

В С Т А Н О В И В :

27.09.2021 представник позивача, адвокат Андріяш Руслан Петрович, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що позивач маючи на меті купівлю автомобіля, для власного користування знайшов оголошення розміщене на інтернет ресурсі «AutoRia» продаж автомобіля MERSEDES-ВENZVITO 109 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору. З метою огляду вказаного автомобіля 25.12.2018 позивач разом зі своїм сином - ОСОБА_6 прибули до місця його розташування, а саме за адресою: Київська область, м. Біла Церква. Вказану ОСОБА_2 суму грошей позивач передавав в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (син продавця автомобіля) на автомийці, що поруч площадки де був виставлений на продаж вказаний автомобіль. Цього ж дня, позивач разом із вказаними особами прибувши до м. Сміли Черкаської області передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8500 доларів США, таким чином, оплативши повну обумовлену вартість автомобіля. Вказану суму грошей позивач передавав в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , отримавши грошові кошти в сумі 8500 доларів США, що станом на 25.12.2018 відповідно до курсу НБУ складає в національній валюті 233155,00 грн., написав розписку в отриманні вказаної суми грошей в рахунок продажу автомобіля MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 . 26.11.2018 син ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , який приймав участь у продажі вказаного автомобіля та який діяв від імені ОСОБА_3 , що на момент продажу відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого сервісним центром №1242 від 14.04.2017 є власником автомобіля MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI д.н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , уповноважив довіреністю від 26.12.2018, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А., позивача та його сина ОСОБА_6 . Так, даним автомобілем позивач користувався до 07.12.2019, коли останній прибув в сервісний центр №7141, де йому було повідомлено, що автомобіль 04.07.2019 оголошено в розшук Томаківським ВП Нікопольського ВП ГУНП Дніпропетровській області. Цього ж дня протоколом огляду місця події працівниками Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області вказаний автомобіль у позивача було вилучено та поміщено на спеціальний майданчик райвідділу поліції.В подальшому 10.12.2019 на підставі ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області про тимчасовий доступ, вказаний автомобіль було вилучено з території райвідділу м. Черкаси та поміщено на території райвідділу смт. Томаківки Дніпропетровської області і вказаний автомобіль знаходився за вказаним місцем, а вже потім на підставі ухвали слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області було знято арешт з вказаного автомобіля та передано у власність ОСОБА_5 з рук якої автомобіль вибув в незаконний спосіб.16.11.2020 позивачу було надано матеріали кримінального провадження №0000089 від 04.03.2019 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 358 КК України, згідно якого, 15.02.2019 ОСОБА_5 звернулась до Томаківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінальне правопорушення по факту незаконного заволодіння її транспортним засобом, а саме автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов № НОМЕР_3 , оскільки 28.03.2017 приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. було посвідчено довіреність від її імені на право розпорядження автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов № НОМЕР_3 іншою особою, при цьому жодних довіреностей на розпорядження вказаним автомобілем вона нікому та ніколи не видавала.04.03.2019 по даному факту Томаківським ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочато розслідування кримінального правопорушення №0000089 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 358 КК України.26.04.2019 ОСОБА_5 визнано потерпілою та допитано у вказаному кримінальному провадженні.03.07.2019 на підставі ухвали слідчого судді на автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов №WDF4149накладено арешт. 26.06.2019 територіальний сервісний центр № 1249 МВС в Дніпропетровській області на адресу слідчого надали, договір купівлі продажу № 1242/2017/414174 від12.04.2017 на підставі якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_11 вищевказаний автомобіль, та договір купівлі продажу №1242/2017/418220 від 14.04.2017 на підставі якого ОСОБА_11 продала вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 .25.11.2020 вказане кримінальне провадження закрите на підставі ст. 284 КПКУкраїни.20.07.2020 за заявою позивача були внесені відомості в ЄРДР за № 0000084 від 20.07.2020 за ч. 1 ст..192КК України та 14.08.2020 його визнано та допитано в якості потерпілого в рамках даного кримінального провадження.В результаті вищевказаних дій, позивач поніс матеріальні збитки. Неправомірними діями позивачу завдано значних моральних страждань адже з`ясування всіх обставин щодо втрати ним грошових коштів вартості автомобіля та самого автомобіля, що триває майже 2 роки призвело до кардинального погіршення стану його здоров?я, адже позивач протягом 2020 та 2021 року шість разів перебував на лікуванні в Смілянській районній лікарні з хворобою серця та нервових перевантажень, адже весь цей час позивач зазнає до теперішнього часу душевні страждання, порушений звичайний спосіб життя, адже частина грошових коштів яку він витратив на автомобіль була позикою у знайомих які на даний час вимагають повернення грошових коштів, на цьому підґрунті постійно відбуваються в родині сварки, на даний час він змушений докладати додаткові зусилля для поновлення свого звичайного способу життя. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 100 000 грн., що є найменшою сатисфакцією в грошовому еквіваленті завданих йому моральних страждань. Тому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача завдані матеріальні збитки в сумі 233 155,00 грн. та моральні збитки в сумі 100 000,00 грн., також стягнути судові витрати по справі.

29.09.2021 суддею Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Прилуцьким В.О. справу передано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю.

18.11.2021 справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю та передана до провадження судді Бондаренко О.В. 19.11.2021.

23.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

17.12.2021 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подали до суду відзиви на позовну заяву, в якому зазначили, що позивачем не зазначено яке саме його право було порушено. Відповідно до положень ст. 655, 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих правовідносин. Позивач обґрунтовує позовні вимоги посилаючись на статтю 452 ЦК України,однак дана стаття регулює правовідносини, що стосуються майнових прав інтелектуальної власності на об`єкт суміжних прав, що в свою чергу взагалі не має відношення до позовних вимог. Стосовно предмету позову, врахувавши практику Верховного суду України, слід зазначити, що відповідно Постанови Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №145/145/17 загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). А довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Аналіз норм ст. 237, 244, 655 ЦК України дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. А в позовній заяві, позивач особисто зазначає що між ним та власником транспортного засобу, не було укладено жодних цивільно-правових правочинів. Разом з тим позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. В даній позовній заяві позивач просить стягнути збитки, але не зазначає які саме правовідносини існують між ним та відповідачами. Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Стосовно відшкодування майнової та моральної шкоди, щодо стягнення якої позивачем не наведено жодних правових підстав, слід зазначити наступне. На ст. 22, 23 ЦК України у своїй позовній заяві посилається позивач, але при цьому не вказує в чому ж саме особисто для нього полягає завдання моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.В позовній заяві позивач просить відшкодувати моральну шкоду, проте не зазначає чим саме, йому заподіяна моральна шкода. Крім того, він не надав жодних доказів, які б свідчили про його перебування на лікуванні в Смілянській районній лікарні 6 разів протягом 2020-2021 pоків. Також, беручи до уваги ст. 1166 ЦК України позивачем не зазначено ким саме із трьох відповідачів йому заподіяну шкоду. В самій позовній заяві, а також в додатках до неї не наведено жодного факту,який би вказував на вину хоча б одного із трьох співвідповідачів, позивачем не надано жодного доказу існування причинно-наслідкового зв`язку між хворобою позивача та діями позивачів, що її спричинили. Окрім врахування вищевикладеного, слід звернути увагу на строки позовної давності. Відповідно до положень ч. 1 ст.256, 257, 267ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі зазначених норм цивільного законодавства, ознайомившись і змістом позовної заяви а також з додатками до неї, слід зробити висновок про те, що датою укладення договорів купівлі-продажу зазначеного в позові автомобіля є 12.04.2017 та 14.04.2017, що відповідно до вимог чинного законодавства свідчить про те, що позивач звернувся з позовом про відшкодування заподіяних збитків після спливу строків позовної давності. Крім того, станом на 01.12.2021 представництво за довіреністю, виданою від імені ОСОБА_3 від 04.11.2018, на підставі положень п.1 ч.1 ст.248 ЦК України є припиненим у зв`язку з закінченням строку дії довіреності, оскільки довіреність видавалась на строк три роки, тобто до 04.11.2021.

28.12.2021 представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Роман Сулик, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин. Так, у позовній заяві вказується, що відповідач ОСОБА_2 26.12.2018 продав позивачу автомобіль марки MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 синього кольору за 8500 доларів США, позивач користувався купленим автомобілем до 07.12.2019, після чого його було вилучено працівниками поліції, а тому, позивач вважає, що, зокрема, дії відповідача ОСОБА_2 призвели до матеріальних збитків в сумі 233 155 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн.,яку він повинен понести солідарно із іншими відповідачами. Однак, відповідач ОСОБА_2 придбав зазначений автомобіль марки MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI д.н.з. НОМЕР_1 синього кольору в листопаді 2018 року у м. Києві в районі авторинку «Центральний» у ОСОБА_3 з іншим автомобілем марки MERSEDES, обмінявши їх на свій особистий автомобіль MERSEDES 350 жовтого кольору, вартість якого складала 16 500 доларів США. Обмін зазначених автомобілів був оформлений шляхом перереєстрації технічних паспортів за довіреностями (довіреність знаходиться в Регіональному сервісному центрі ТСЦ МВС в м. Києві). При цьому придбаний автомобіль не перебував у розшуку, відповідачу не було відомо ні про викрадення, ні про підроблення будь-яких довіреностей на цей автомобіль, так як кримінальне провадження з даного факту було розпочато лише 04.03.2019. При оформленні правочину, автомобіль перевірявся по відповідних базах, будь-яких проблем з ним не було. Аналогічно, при продажі автомобіля позивачу, станом на 26.12.2018, будь-яких даних щодо викрадення, підроблення довіреностей тощо, не було. Особисто відповідач ОСОБА_2 будь-яких незаконних дій ні з автомобілем, ні з документами на автомобіль, ні з будь-якими довіреностями, на підставі яких право власності на автомобіль переходило до інших осіб, не здійснював, не знав і не міг знати про обставини, які передували продажу автомобіля, тому в його діях відсутня вина в нанесенні збитків позивачу. Аналогічно в діях (бездіяльності) ОСОБА_2 при продажі автомобіля відсутня вина в нанесенні збитків позивачу, в зв`язку з чим, він не є тією особою, яка відповідно до чинного законодавства України повинна відшкодовувати моральну шкоду. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25.11.2020слідчим у кримінальному провадженні №0000089 від 04.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч.4 ст. 358 ККУкраїни зазначене провадження закрито на підставі ст. 284 КПК України в зв`язку звідсутністю складу злочину. В мотивувальній частині постанови зазначено: на підставі інформації, наданої територіальним сервісним центром №1249 встановлено, що автомобіль MERSEDES-BENZVITO 109 CDI, д.н.з. НОМЕР_4 , синього кольору, номер кузову НОМЕР_5 в період з 16.02.2011 по 12.04.2017 був зареєстрований за ОСОБА_5 . Відповідно до додаткової інформації та документів, наданих територіальним сервісним центром №1249:1)12.04.2017 вищевказаний автомобіль перереєстровано у ТСЦ№ 1242 з ОСОБА_5 (від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_3 ) на ОСОБА_12 ;2) 14.04.2017 вищевказаний автомобіль перереєстровано у ТСЦ № 1242 з ОСОБА_12 на ОСОБА_3 .. Тільки після цього в листопаді 2018 року цей автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_2 . Тобто - ОСОБА_2 купив зазначений автомобіль, будучи третім добросовісним набувачем, що підтверджує той факт, що саме він не знав і не міг знати про будь-які неправомірні дії інших осіб при перереєстрації авто, при цьому першими набувачами були невістка і рідний син власниці. Відповідно до вищезазначеної постанови слідчого про закриття кримінального провадження - винної особи в результаті проведення слідчих дій так і не встановлено, справу закрито, що також підтверджує факт відсутності вини відповідача ОСОБА_2 .. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову та судові витрати покласти на позивача.

18.01.2022 відповідач ОСОБА_4 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності.

27.04.2022 судом зарито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача, адвокат Андріяш Руслан Петрович, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Гаєвський Олексій, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач - ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свою правову позицію щодо позовних вимог.

Відповідач - ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому виклала свою правову позицію, та заяву про розгляд справи без її участі, в якій також зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 228-230).

Встановлено, що 04.11.2018 ОСОБА_3 надав довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О., зареєстрована у реєстрі за №12225 (Т. 1 а.с. 7), якою уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (кожен діє самостійно) бути його представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності в тому числі у територіальних сервісних центрах України, з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним йому автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI д.н.з. 2005 року випуску, НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ №1242 від 14.04.2017 (Т. 1 а.с. 16), а також надав право, зокрема, керувати вищезазначеним автомобілем, подавати, укладати договором купівлі-продажу, міняти, здавати в оренду, страхувати, знімати автомобіль з обліку, переобладнувати ТЗ, подавати від його імені документи, заяви, розписуватись за нього, отримувати дублікат технічного паспорта та виконувати всі інші дії пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом передовіри та виїзду за кордон строком на три роки, до 04.11.2021.

26.12.2018 ОСОБА_7 , діючи на підставі довіреності від 04.11.2018 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк І.О., зареєстрованої у реєстрі за №12235, від імені ОСОБА_3 , надав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А., зареєстрована у реєстрі за №10409 (Т. 1 а.с. 8), якою уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (кожен діє самостійно) бути його представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності в тому числі в органах ЦБДР та АС при МВС України, з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним власнику автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI 2005 рок випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ №1242 від 14.04.2017, а також надав право, зокрема, керувати вищезазначеним автомобілем, подавати, укладати договором купівлі-продажу щодо ТЗ, міняти, здавати в оренду, страхувати, знімати автомобіль з обліку, переобладнувати ТЗ, подавати від імені власника документи, заяви, розписуватись за власника, отримувати дублікат технічного паспорта та виконувати всі інші дії пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 04.11.2021.

25.12.2018 ОСОБА_2 склав розписку, в якій зазначив, що отримав гроші в сумі 8500 доларів США за автомобіль Mercedes-Benz VITO, д.н.з. НОМЕР_1 , від ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 9).

26.11.2019 позивач, діючи на підставі довіреності, застрахував вищевказаний автомобіль, що підтверджується полісом №АО/1790607 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Т. 1 а.с. 10, 11).

Встановлено, що ОСОБА_1 користувався наданим йому по довіреності автомобілем Mercedes-Benz VITO 109 CDI 2005 рок випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого на момент надання на його ім`я довіреності був ОСОБА_3 , до 07.12.2019, та 07.12.2019 працівниками Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області вказаний автомобіль у позивача було вилучено і поміщено на спеціальний майданчик райвідділу поліції, що підтверджується протоком огляду місця події (Т. 1 а.с. 15).

З матеріалів кримінального провадження №0000089 від 04.03.2019 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 358 КК України (Т. 1 а.с. 25-153) вбачається, що 15.02.2019 ОСОБА_5 звернулася до Томаківського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення по факту незаконного заволодіння її транспортним засобом, а саме автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов № НОМЕР_3 , оскільки 28.03.2017 приватним нотаріусом Корнієнком Ю.В. було посвідчено довіреність від її імені на право розпорядження автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов № НОМЕР_3 іншою особою, при цьому жодних довіреностей на розпорядження вказаним автомобілем вона нікому та ніколи не видавала, тому, 04.03.2019 по даному факту Томаківським відділенням поліції Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочато розслідування кримінального правопорушення №0000089.

26.04.2019 ОСОБА_5 визнано потерпілою та допитано у вказаному кримінальному провадженні, де вона зазначила, що 04.11.2005 вона в автосалоні у м. Дніпро придбала автомобіль MERSEDES-BENZ VITO, кузов № НОМЕР_3 в кредит та користувалась ним до 2017 року, коли вона 15.02.2017 вперше звернулась до поліції про викрадення автомобіля до гаража, був доступ у її сина ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_13 .

07.05.2019 на підставі ухвали слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2019, у приватного нотаріуса Корнієнко К.В. було вилучено нотаріальну справу на підставі якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 (сина) та ОСОБА_11 (невістка) розпоряджатися та користуватися автомобілем MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI кузов № НОМЕР_3 .

26.06.2019 територіальний сервісний центр № 1249 МВС в Дніпропетровській області на адресу слідчого Томаківського відділення поліції ГУ НП у Дніпропетровській області, надав, договір купівлі продажу №1242/2017/414174 від 12.04.2017, на підставі якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_11 вищевказаний автомобіль та договір купівлі продажу №1242/2017/418220 від 14.04.2017, на підставі якого

ОСОБА_11 продала вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 .

03.07.2019 на підставі ухвали слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області на автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI, кузов № НОМЕР_3 накладено арешт та 04.07.2019 автомобіль MERSEDES-BENZ VITO д.р.н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 оголошено в розшук Томаківським ВП Нікопольського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області.

З висновку експерта від 17.07.2019 за №3/1.1/533 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_5 у наданій довіреності від 28.03.2017 від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , виконаний не ОСОБА_5 .

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання нотаріусу Корнієнко Ю.В. громадянки ОСОБА_5 04.10.2019, останній повідомив, що вона є не тою особою, яка 28.03.2017 виписувала довіреність на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_12

10.12.2019 на підставі ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області про тимчасовий доступ, вказаний автомобіль було вилучено з території райвідділу м. Черкаси та поміщено на території райвідділу смт. Томаківки Дніпропетровської області, 11.12.2019 на підставі ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області скасовано арешт з автомобіля у вигляді заборони користування та розпорядження майном та того ж дня передано на зберігання ОСОБА_5 , з рук якої автомобіль вибув в незаконний спосіб.

25.11.2020 вказане кримінальне провадження закрите на підставі ст. 284 КПК України.

20.07.2020 за заявою позивача ОСОБА_1 Смілянським ВП ГУ НП в Черкаській області були внесені відомості в ЄРДР за №0000084 від 20.07.2020 за ч. 1 ст.192 КК України та 14.08.2020 його визнано та допитано в якості потерпілого в рамках даного кримінального провадження (Т. 1 а.с. 158, 159).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в результаті вище наведених дій відповідачів, він поніс матеріальні збитки в сумі 233 155,00 грн. та моральні збитки в сумі 100 000,00 грн., які відповідачі йому добровільно не повертають і не відшкодовують, через це він вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду.

Отже, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зобов`язаний довести, яким чином відповідачі зачіпають його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені.

В силу ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Зазначене узгоджується з висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 від 03 серпня 2018 року.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2018 ОСОБА_2 склав розписку, в якій зазначив, що отримав гроші в сумі 8500 доларів США за автомобіль Mercedes-Benz VITO д.н.з. НОМЕР_1 від ОСОБА_1 , а вже потім 26.12.2018 ОСОБА_7 , діючи на підставі довіреності від 04.11.2018, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк І.О. та зареєстрованій за №12235, від імені ОСОБА_3 , який є власником автомобіля MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI д.н.з. 2005 року випуску, НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ №1242 від 14.04.2017, надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (кожен діє самостійно) бути його представником з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним власнику автомобілем, а також надав право, зокрема, керувати вищезазначеним автомобілем, подавати, укладати договори купівлі-продажу щодо ТЗ, міняти, здавати в оренду, знімати автомобіль з обліку, переобладнувати ТЗ. Довіреність видана строком до 04.11.2021, яка на даний час припинила свою дію.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 346 ЦК України визначає підстави припинення права власності, зокрема, згідно п.1 ч. 1 ст.346ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 №1200 (далі - Порядок №1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2018 ОСОБА_2 склав розписку, в якій зазначив, що отримав гроші в сумі 8500 доларів США за автомобіль Mercedes-Benz VITO д.н.з. НОМЕР_1 від ОСОБА_1 , а вже потім 26.12.2018 ОСОБА_7 , діючи на підставі довіреності від 04.11.2018, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк І.О. та зареєстрованій за №12235, від імені ОСОБА_3 , який є власником автомобіля MERSEDES-BENZ VITO 109 CDI д.н.з. 2005 року випуску, НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ №1242 від 14.04.2017, видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (кожен діє самостійно) бути його представником з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним власнику автомобілем, а також надав право, зокрема, керувати вищезазначеним автомобілем, подавати, укладати договори купівлі-продажу щодо ТЗ, міняти, здавати в оренду, знімати автомобіль з обліку, переобладнувати ТЗ. Довіреність видана строком до 04.11.2021.

Отже, враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не набув права власності на транспортний засіб MERSEDES-BENZVITO 109 CDI, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , отримавши довіреність від ОСОБА_2 , оскільки сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, як наслідок і їх порушення.

В підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідачів коштів, які є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, позивач надав лише довіреність від 26.12.2018, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А. та зареєстровану у реєстрі за №10409 (строк дії до 04.11.2021), довіреність від 04.11.2018, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк І.О. та зареєстровану за №12235(строк дії до 04.11.2021), розписку про отримання відповідачем ОСОБА_2 коштів за автомобіль MERSEDES-BENZVITO та матеріали кримінального провадження №0000089 від 04.03.2019 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 358 КК України.

Однак, суд критично оцінює зазначені докази позивача, оскільки, матеріали кримінального провадження підтверджують лише те, що слідством було проведено досудове розслідування кримінального провадження №0000089, розпочате за заявою потерпілої ОСОБА_5 , яке в подальшому постановою слідчого Томаківського відділення поліції ГУ НП в Дніпропетровській області від 25.11.2020 було закрите, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, і не містять доказів, які б підтверджували, факт завдання саме позивачу ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 233155,00 грн. (8500 доларів США), які він передав ОСОБА_2 на підставі розписки за автомобіль, право власності на який так і не набув.

Крім того, відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом це суд, який є відповідно до ст. 124 Конституції України носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Однак, в позовній заяві, а також в додатках до неї не наведено жодного факту,який би вказував на вину хоча б одного із трьох співвідповідачів.

Також, будь-яких інших належних доказів протиправності поведінки заподіювачів збитків та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, які б узгоджувались та стверджували вказані позивачем факти до суду не надано, враховуючи, що судом роз`яснювались положення ЦПК України щодо подання належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження обставин справи.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 233155,00 грн. задоволенню не підлягає, та слід зазначити, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, адже з матеріалів справи вбачається наявність спору щодо повернення безпідставно отриманих кошів, а суд не вправі змінювати обрані позивачем підстави позову самостійно, оскільки це суперечить засадам (принципам) цивільного судочинства.

Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, на підтвердження понесеної моральної шкоди, посилається на те, що саме неправомірними діями відповідачів йому було завдано значних моральних, душевних страждань, адже з`ясування всіх обставин щодо втрати ним грошових коштів вартості автомобіля та самого автомобіля, призвело до кардинального погіршення стану його здоров?я, позивач протягом 2020 та 2021 року шість разів перебував на лікуванні в Смілянській районній лікарні з хворобою серця та з нервовим перевантаженням, порушений звичайний спосіб життя, компенсацію яких він оцінює в розмірі 100 000,00 грн., надавши до суду лише виписку з медичної картки амбулаторного хворого від 13.01.2020.

Разом з тим, позивач не надав до суду жодних доказів, які б свідчили про його перебування на лікуванні в Смілянській районній лікарні 6 разів протягом 2020-2021 pоків, не надав жодних доказів заподіяння йому сильних душевних страждань протиправною діяльністю відповідачів у справі, зокрема, доказів погіршення його здоров`я, психологічно-емоційного стану або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної діяльності відповідачів, передбачених ст.23 ЦК України.

Також, позивач не надав належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди (моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру) та наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправною діяльністю заподіювачів шкоди, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди в розмірі 100000,00 грн., а тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Щодо заяви відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, оскільки датою укладення договорів купівлі-продажу спірного автомобіля є 12.04.2017 та 14.04.2017 і відповідно до вимог законодавства свідчить про те, що позивач звернувся з позовом про відшкодування шкоди після спливу строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як було зазначено вище у рішенні, 26.12.2018, на підставі довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А., позивачу був переданий автомобіль MERSEDES-ВENZ VITO 109 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , синього кольору, яким останній користувався до 07.12.2019, аж поки вказаний автомобіль у позивача було вилучено та поміщено на спеціальний майданчик райвідділу поліції, а тому, саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав.

Крім того, відповідно до пункту 12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928)встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Таким чином, враховуючи вказані обставини, позовна давність на даний час не сплинула і буде тривати щонайменше аж до закінчення дії карантину в Україні.

Разом з тим, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Встановлено, що укладений договір доручення (довіреність) відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в ньому, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки право позивача не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 82, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа: ОСОБА_5 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення матеріальних збитків, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.01.2023.

Суддя О. В. Бондаренко