Справа № 190/218/23
Провадження №2/190/188/23
УХВАЛА

10 лютого 2023 року м.П`ятихатки

Суддя П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області Кудрявцева Ю.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа акціонерне товариство КБ «Приват Банк» про поділ майна подружжя та поділ боргових зобов`язань,-

встановила:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить поділити спільне майно подружжя між нею та ОСОБА_2 , а саме автомобіль марки ЗАЗ «Славута», модель 110308-44, 2010 року випуску, стягнутини з відповідача на її користь грошову компенсацію належної їй частки майна за вказаний автомобіль, який є об`єтом спільної сумісної власноті подружжя у розмірі 43000.00 грн. та здійснити розподіл боргових зобов`язань її подружнього житття з ОСОБА_2 за кредитним рахунком НОМЕР_1 в рівних частинах.

Дослідивши матеріали справи, вважаю за необхідне залишити позовну заяву без руху, з наступних підстав.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з вимогами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, до позову позивачем не надано доказів на підтвердження існування вказаного майна, натомість позивачем в прохальній частині позову заявлено вимогу про витребування із Сервісного центру МВС відомостей щодо зареєстрованих автомобілей на ОСОБА_2 , проте вказана вимога є неконкретизирована, оскільки не містить повної назви сервісного центру та адреси його знаходження, а тому є не зрозумілим саме до якого сервісного центру потрібно звернутися та саме на яку марку автомобіля (автомобілів), який є їх спільною сумісною власністю та який зареєстрований за відповідачем потрібно витребувати відомості.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу Українитаст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4ст. 65 СК).

Отже, позивачу необхідно зазначити, чим підтверджується придбання всього майна, що є предметом даного спору, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, зокрема чеки, накладні, документи на рухоме майно, а також зазначити, чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна.

Окрім цього, позивач просить в рівних частках поділити боргові зобов`язання за кредитним рахунком НОМЕР_1 , який нею був відкритий в інтересах їх сім`ї з відповідачем на ремонт будинку. При цьому позовна вимога не містить виклад обставин та доказів того, що дані кошти були витрачені саме на потреби сім`ї та не зазначена сума кредиту.

Згідно п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

За аналізом наведених правових норм, зазначення ціни позову щодо вимог майнового характеру є обов`язковою вимогою до змісту позовної заяви. Зазначаючи ціну позову, позивач повинен обґрунтувати у позовній заяві наведену ним оцінку, оскільки щодо цієї обставини застосовується загальне правило про те, що кожна особа повинна довести обставини, на які вона посилається.

При цьому вартість майна - це грошова сума, за яку це майно може бути придбане у даній місцевості. В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані звіт про оцінку майна (транспортних засобів), а також дійсна вартість майна може підтверджуватись висновком суб`єкта оціночної діяльності (оціночний акт про вартість рухомого майна).

Однак, позивач, звернулась до суду з позовом майнового характеру не вказала ціни позову.

Окрім цього разом із позовною заявою позивачем було подане клопотання про звільнення від сплати судового збору, в обґрунтування якого остання посилається на ту обставину, що вона не може сплатити судовий збір через те, що вона на сьогоднішній день не працює, так як є інвалідом третьої групи та отримує соціальну допомогу на місяць у розмірі 2100 грн., а тому наразі перебуває у вкрай важкому матеріальному становищі та не має змоги сплатити судовий збір.

На вказане клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 136 Цивільного процесуального кодексу України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

У пункті 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 вказано, що клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», норма якого є спеціальними, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік;

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена;

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

З аналізу ж статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Встановлений статтею 8 Закону України «Про судовий збір» перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18, який суд враховує під час обрання та застосування норми права до подібних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Водночас доводи про скрутне матеріальне становище та відсутність можливості сплати коштів самі по собі не можуть бути підставою для звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору, оскільки заявник має не лише навести обставини, які свідчать про його скрутне матеріальне становище, але й надати до суду відповідні докази.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26.07.2005 у справі «Kniat v. Poland»; п.п. 63-64 рішення ЄСПЛ від 26.07.2005 у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Разом із цим позивачем не надано доказів на підтвердження того, що її майновий стан унеможливює сплату судового збору за подання позовної заяви, у той час як довідка з відділу обслуговування громадян № 11 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ПФУ в Дніпропетровській області від 10.10.2022 року та довідка до акту огляду МСЕК від 05.04.2012 року самі по собі не можуть свідчити про те, що позивач перебуває у скрутному матеріальному положенні та не має інших джерел доходу, крім відповідної соціальної допомоги.

З огляду на наведене суддя вважає, що надані позивачем документи не дають суду достатніх підстав для задоволення її клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, за подання зазначеного позову до суду ОСОБА_1 має сплатити судовий збір у розмірі, визначеному законом (або ж навести інші причини та/чи надати докази наявності підстав для звільнення від його сплати).

Відповідно до ч. 3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається із позову, позивачем заявлено дві вимоги: майнового характеру: поділ спільного майна подружжя на автомобіль та поділ боргових зобов`язань за кредитним рахунком в рівних частинах.

При цьому, згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, сплачується судовий збір за ставкою 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За таких обставин, оскільки суддею встановлено, що зазначена позовна заява подана без належного дотримання вимог, передбачених діючим законодавством, суддя вважає за необхідне залишити її без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків, роз`яснивши наслідки невиконання вимог цієї ухвали.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючисьст.ст.175,185 ЦПК України,

постановила:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа акціонерне товариство КБ «Приват Банк» про поділ майна подружжя та поділ боргових зобов`язань,- залишити без руху.

Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вказаних вимог у встановлений строк, позовна заява вважатиметься неподаною та підлягатиме поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Ю.В.Кудрявцева