Справа № 743/247/21
Провадження № 2/743/2/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої-судді Павленко О.В.,

при секретарі Довбенко О.М.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Ріпкинської селищної ради про стягнення матеріальної та майнової шкоди,

УСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись з позовом до Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 10 000 грн. в рахунок повного відшкодування нанесеної моральної шкоди та 669 грн. 90 коп. в рахунок повного відшкодування матеріальної шкоди, та на користь ОСОБА_3 8000 грн в рахунок повного відшкодування нанесеної моральної шкоди, 11672 грн. 90 коп. в рахунок повного відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті сестри ОСОБА_4 позивачі мали намір отримати спадщину, однак дізналися, що Ріпкинською селищною радою земельна ділянка площею 0,2000 га, яка належала померлій, була вилучена та надана у власність іншій особі, чим позивачам завдано матеріальну та моральну шкоду.

Позивачі в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначили, що вони відчувають душевний неспокій, образу, сором і знаходяться в стресовому стані внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування. Внаслідок неправомірних рішень сільської ради, позивачі з метою відновлення порушених прав, були змушені витрачати значну кількість свого особистого часу на оскарження незаконних дій, на відшкодування судових витрат, відчули та відчувають себе приниженими і морально подавленими.

Позивачі у позовній заяві зазначили, що в результаті протиправних дій відповідача у них погіршився стан здоров`я.

ОСОБА_1 вказала, що в результаті протиправних дій відповідача змушена була звертатися за медичною допомогою та їй було встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність II ст. Гіпертонічна хвороба II ст. Постолецистентомічний синдром (холецистектомія 1991 р), цереброваскуляторна хвороба, атероскероз судин головного мозку, помірний атак стичний синдром, двобічний гонартроз. В результаті чого потрібно приймати ліки від тиску та болі в шлунку.

ОСОБА_5 вказала, що в результаті протиправних дій відповідача змушена була звертатися за медичною допомогою та їй було встановлено діагноз: сечокислий діатез, ЖКХ, хронічний калькульозний холецестит, кіста печінки, остеохондроз шийного відділу хребта, цервікраніалгія, мязево тонічний синдром, гіпертонія І ст. ризик 2., вертебральний артроз шийного відділу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали заявлені вимоги у повному обсязі.

У судове засідання позивач ОСОБА_5 не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, від неї не надходило клопотання про відкладення розгляду справи. Однак в попередніх судових засіданнях свої позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання, в якому просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги не визнавав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених в письмових поясненнях від 22.12.2021, в яких представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті своєї сестри ОСОБА_4 . Жодних документів на підтвердження права на спадкування після померлої ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду подано не було. Також з матеріалів справи не вбачається в чому саме полягає порушення, невизнання прав, свобод чи законних інтересів позивача ОСОБА_3 з боку Вишнівської сільської ради (правонаступник Ріпкинська селищна рада) у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності. Відповідно до ч.1 ст.93 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення четвертої сесії Вишнівської сільської ради п`ятого скликання від 22.12.2006 «Про надання в оренду земельних ділянок громадянам») право оренди земельної ділянки це застосоване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відтак, право оренди не наділяє орендаря можливістю розпоряджатись об`єктом оренди (в даному випадку передавати в спадщину). Поряд з цим, згідно частин 2,3 ст. 125 ЗК України ( в редакції, яка діяла станом на 22.12.2006) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Всупереч вимогам частин 2,3 статті 125 ЗК України, ОСОБА_4 не здійснила державну реєстрацію речового права на спірну земельну ділянку, відтак право оренди у ОСОБА_4 юридично не виникло взагалі. А оскільки право оренди у ОСОБА_4 не виникло, то відповідно і перехід прав у порядку спадкування до ОСОБА_1 в розумінні Глави 84 ЦК не відбувся. Вказує, що рішення двадцять другої сесії Вишнівської сільської ради сього скликання від 26 лютого 2018 року «Про припинення права користування земельними ділянками у зв`язку із смертю громадян» скасовано рішенням Ріпкинського районного суду від 25.05.2021 (справа № 743/213/21), оскільки підстава «смерть громадянина» не підпадає під перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, визначений ст. 141 ЗК України. ОСОБА_1 не перейшло в порядку спадкування право користування спірною земельною ділянкою, а відтак відсутній причинний зв`язок між діями органу місцевого самоврядування та заявленою до стягнення на користь ОСОБА_1 шкодою і наявність причинного зв`язку, як одна із умов притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у виді стягнення шкоди, не доведена позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду.

Заслухавши пояснення з`явившихся учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті своєї сестри ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що позов про стягнення позивачами матеріальної та моральної шкоди подано у зв`язку з тим, що відповідачем винесено незаконне рішення «Про припинення права користування земельними ділянками у зв`язку зі смертю громадян» від 26 лютого 2018 року.

У справі №743/213/21 за позовом ОСОБА_1 до Ріпкинської селищної ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Вишнівської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 26 лютого 2018 року «Про припинення права користування земельними ділянками у зв`язку зі смертю громадян», яким припинено право користування ОСОБА_4 земельною ділянкою у розмірі 0,2000 га, зарахувати дану земельну ділянку до земель запасу сільської ради; визнати недійсним та скасувати рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Вишнівської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 26 лютого 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства», яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_6 (з кадастровим номером :01:001:0143) для ведення особистого селянського господарства площею 0,9533 га, за адресою: с.Буянки Ріпкинського району Чернігівської області та надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0143 площею 0,9533 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: с.Буянки Ріпкинського району Чернігівської області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме земельної ділянки (з кадастровим номером :01:001:0143) для ведення особистого селянського господарства площею 0,9533 га, за адресою: с.Буянки Ріпкинського району Чернігівської області за ОСОБА_6 право власності зареєстроване в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.03.2018 р. державним реєстратором Ріпкинської РДА Чернігівської області за реєстраційним номером 244, номер запису про право власності 25265708.

Судом встановлено, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25.05.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Вишнівської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 26.02.2018 р. «Про припинення права користування земельними ділянками у зв`язку зі смертю громадян» в частині припинення права користування ОСОБА_4 земельною ділянкою у розмірі 0,2000 га та зарахування її до земель запасу сільської ради. В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2021 року залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя», суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи

органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

З урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до частини 1, 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

За приписами частин 1, 2 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачі у позовній заяві зазначили, що в результаті протиправних дій відповідача у них погіршився стан здоров`я.

ОСОБА_1 вказала, що в результаті протиправних дій відповідача змушена була звертатися за медичною допомогою та їй було встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність II ст. Гіпертонічна хвороба II ст. Постолецистентомічний синдром (холецистектомія 1991 р), цереброваскуляторна хвороба, атероскероз судин головного мозку, помірний атак стичний синдром, двобічний гонартроз. В результаті чого потрібно приймати ліки від тиску та болі в шлунку.

ОСОБА_5 вказала, що в результаті протиправних дій відповідача змушена була звертатися за медичною допомогою та їй було встановлено діагноз: сечокислий діатез, ЖКХ, хронічний калькульозний холецестит, кіста печінки, остеохондроз шийного відділу хребта, цервікраніалгія, мязево тонічний синдром, гіпертонія І ст. ризик 2., вертебральний артроз шийного відділу.

Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29.09.2022 клопотання ОСОБА_3 було задоволено тапризначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи».

Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29.09.2022 клопотання ОСОБА_1 було задоволено тапризначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи».

01.11.2022 до суду надійшла відповідь від КЗ «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» №01-47/795 від 26.10.2022, в якій зазначено, що вирішення поставлених у вищевказаній ухвалі питань не є компетентністю судово-медичного експерта, що відповідно до п. 2.8 «Інструкції про проведення судово-медичної експертизи» Наказу МОН України №6 від 17.01.1995 змушує експерта відмовитися від відповіді на поставлені питання.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи достатніх доказів на підтвердження заподіяння позивачам матеріальної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача і заподіянням матеріальної шкоди, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів матеріальної шкоди.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Згідно п. 3, 9, 10-1 роз`яснень Верховного Суду України, сформульованих у постанові пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції ( 254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК ( 1540-06 ) чи іншого законодавства.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Позивачі в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначили, що вони відчувають душевний неспокій, образу, сором і знаходяться в стресовому стані внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування. Внаслідок неправомірних рішень сільської ради, позивачі з метою відновлення порушених прав, були змушені витрачати значну кількість свого особистого часу нам оскарження незаконних дій, на відшкодування судових установ, відчули та відчувають себе приниженими і морально подавленими.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»)

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив, що суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс.

Суд приймає до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 про завдання їй моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, образах, соромі, стресах, внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, як безумовні і, враховуючи ступінь їх глибини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн., на думку суду достатніми доказами не обґрунтований та не відповідає фактичним обставинам справи.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що з відповідача підлягає стягненню 1000,00 грн. моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_1 .

Також з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у сумі 85 грн. 10 коп., що передбачено ст. 141 ЦПК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .

Жодних документів на підтвердження права на спадкування після померлої ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду подано не було. Також з матеріалів справи не вбачається в чому саме полягає порушення, невизнання прав, свобод чи законних інтересів позивача ОСОБА_3 з боку Вишнівської сільської ради (правонаступник Ріпкинська селищна рада).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до Ріпкинської селищної ради (15000, смт.Ріпки Чернігівського району Чернігівської області, вул.Святомиколаївська, 85, ) про стягнення матеріальної та майнової шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Ріпкинської селищної ради (15000, смт.Ріпки Чернігівського району Чернігівської області, вул.Святомиколаївська, 85, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Стягнути з Ріпкинської селищної ради (15000, смт.Ріпки Чернігівського району Чернігівської області, вул.Святомиколаївська, 85, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 85 (п`ятдесят) грн. 10 коп.

У решті позову відмовити.

Повне рішення суду складено 10 травня 2023 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Павленко