01.02.2023 Єдиний унікальний номер 205/2215/21
Єдиний унікальний номер судової справи 205/2215/21
Номер провадження 2/205/107/23
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу №205/2215/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю -
18.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частина будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 : 1/8 частина успадкована за законом після смерті батька, інша 1/8 частина успадкована за заповітом після смерті ОСОБА_4 - рідного брата батька позивача, 5/8 та 1/24 частини успадковані за заповітом після смерті баби позивача ОСОБА_5 . У 1991 році після смерті ОСОБА_6 по 1/24 частині вказаного будинку успадкували відповідачі, однак, у спірному будинку вони ніколи не проживали, де проживають позивачу не відомо. У зазначеному будинку проживає позивач з сім`єю, з 2006 року користується, доглядає за будинком, здійснюючи ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги лише позивач.
При цьому, позовів щодо повернення майна відповідачі не подавали.
Оскільки протягом 15 років позивач відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, який добросовісно заволодів, просить визнати за ним право власності на 1/24 частину будинку, що належить ОСОБА_2 та на 1/24 частину будинку, що належить ОСОБА_3 .
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2021 року викликано для допиту свідків, а також підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2022 року та від 15.08.2022 року витребувано докази.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. На електронну пошту суду надіслав заяву, в якій зазначив, що не може з`явитися до суду, позов підтримує. Заперечень проти заочного розгляду справи позивач не надавав.

Належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд постановив розглядати справу за відсутності позивача та відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд, заслухавши свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 належать 11/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 :

- 5/8 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.11.2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1199 (а.с.22);

-1/8 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.11.2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1153 (а.с.20);

-1/24 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.12.2019 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1263 (а.с.21);

-1/8 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.12.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 245 (а.с.23).

Право власності на зазначені частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.24-27).

ОСОБА_6 належала 1/8 частина спірного домоволодіння (а.с.19,36).

З матеріалів спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.120), вбачається, що його спадкоємці ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та вона ж в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , прийняли спадщину, оскільки проживали разом зі спадкодавцем за однією адресою: АДРЕСА_1 , отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад з процентами, однак, свої спадкові права на будинок не оформили, свідоцтво про право на спадщину на нього не отримували (а.с.153-157).

При цьому, як встановлено судом, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 1/24 частину домоволодіння, яка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а.с.21).

Відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК Української РСР, який діяв на дату відкриття спадщини ОСОБА_6 , для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, відповідачам належить по 1/24 частині спірного будинку.

ОСОБА_1 у позові зазначив, що з 2006 року проживає у спірному будинку разом зі своєю сім`єю, відкрито та безперервно володіє будинком.

Факт проживання позивача у спірному будинку підтверджено у судовому засіданні свідками.

Також позивач надав копії квитанцій про оплату ним комунальних послуг з 2019 року по 2021 рік (а.с.38-63).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх умов у сукупності, визначених у статті 344 ЦК України.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

У Постанові Верховного Суду від 15.11.2022 року по справі № 293/1061/21 зроблено висновок, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Отже, володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент заволодіння майном набувач не знав та не міг знати про неправомірність такого заволодіння майном.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що відкрито та безперервно володіє будинком з 2006 року, а відповідачі жодного інтересу до спірного житла не проявляли.

Однак, зі змісту позову вбачається, що позивачу було достовірно відомо, що 1/24 частина спірного будинку належить ОСОБА_2 , а інша 1/24 частина ОСОБА_3 , отже, він знав, що вказане майно є чужим та заволодіння таким майном є неправомірним.

Враховуючи викладене, відсутня така умова для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність володіння.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

На підставі викладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають та покладаються на нього.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.Г.Остапенко