У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.05.2023 Справа №607/8191/23

Провадження №2/607/2054/2023

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р., при вирішенні питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно, арешт накладений Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі обтяження - постанови АА №661673 від 05.12.2003 державного виконавця Парубій І.М. про арешт нерухомого майна.

В обґрунтування заяви посилається на те, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:2202, загальною площею 0,0679 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва. Маючи намір продати дану земельну ділянку та укладання договору купівлі-продажу, він звернувся за консультацією до нотаріуса, яка під час консультації повідомила йому про неможливість укладання даного договору у зв`язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, заборони на відчуження об`єктів обтяження, за номером 5634071, що зареєстрована 10.09.2007 о 17:18:006, яке внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою на підставі обтяження - постанови АА №661673 від 05.12.2003 державного виконавця Парубій І.М. про арешт нерухомого майна. Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, заборони на відчуження об`єктів обтяження, призводить до порушення його права власності, оскільки він не може розпорядитись своїм майном. Тому він звернувся до Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з заявою про припинення арешту рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою АА №661673 від 05.12.2003. Листом за вих. №10493 від 08.02.2023 року Відділ ДВС у м. Тернополі Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції повідомив, що відкритих виконавчих проваджень, в яких він є боржником - немає, інформація про виконавче провадження, в межах якого була винесена постанова АА №661673 від 05.12.2003 - відсутня. В листі вказано, що законних підстав для зняття виконавцем решту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зазначених в з ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" - немає. При цьому у листі зазначено, що відповідно до ч.5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вважаю, що у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту, слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно доданої до позовної заяви копії постанови АА №661673 від 05.12.2003 державного виконавця Парубій І.М. про арешт нерухомого майна вбачається, що така постанова винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №1-432/03 виданого 21.11.2003 судом м. Тернополя про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 .

В архіві Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зберігається кримінальна справа №1-432/03 закінчена провадження із постановленням 26.08.2003 вироку Тернопільського міського суду Тернопільської області, яким ОСОБА_1 було визнано винним за ст.ст.289 ч.3, 187 ч.4, 357 ч.1, 185 ч.3 КК України та призначено покарання за ст. 289 ч.3 КК України 11 (одинадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ст. 187 ч.4 КК України 9 (дев`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ст. 185 ч.3 КК України 4 роки позбавлення волі; за ст. 357 ч.1 КК України 2 роки обмеження волі.

Відповідно до ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_1 призначити у вигляді 11 (одинадцять) років позбавлення волі у кримінально - виконавчій установі з конфіскацією всього особистого майна.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишити попередній - тримання під вартою. Строк відбуття покарання ОСОБА_1 рахувати з 26 березня 2003 року.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_1 7740 грн. 06 коп. матеріальної та 20000 грн.(двадцять тисяч грн.) моральної шкоди, заподіяної злочином, в користь ОСОБА_2 , звернувши стягнення на належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.11.2003 апеляцію помічника прокурора м.Тернополя задоволено, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирок Тернопільського міського суду від 26.08.2003 року щодо ОСОБА_1 змінено. В порядку ст.365 КПК України внесено зміни в мотивувальну частину вироку щодо вартості автомобіля і вважати,що вартість автомобіля ВАЗ 21043 № НОМЕР_1 ,яким незаконно заволодів ОСОБА_3 становить 19 392,57 грн. Виключити з обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.185 КК України кваліфікуючу ознаку «проникнення в приміщення», як зайво вмінену. Перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч.1 на ч.3 ст. 357 КК України, за якою призначити покарання 2 роки обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст.187 ч.4, 185 ч.3, 289 ч.3, 357 ч.3 КК України, остаточно призначити ОСОБА_1 покарання 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

21.11.2023 Тернопільським міським судом направлено начальнику Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби на виконання 3 виконавчих листи по кримінальні справі №1-432.

Як вбачається із постанови про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження серія АА №661673 від 05.12.2003, виконавче провадження відкрито в межах кримінального провадження, на виконання виконавчого листа №1-432/03 від 21.11.2003 року виданого судом м.Тернополя.

Відтак позивач оскаржує арешт, який був накладений в порядку виконання вироку суду у кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2003 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Таким чином, відповідно до частини першої статті 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі.

Відповідно до пункту 1 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 Про судову практику в справах про зняття арешту з майна за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Таким чином, питання щодо арешту який накладався в межах кримінального провадження мають вирішуватися саме в межах такого провадження. Законність накладення арешту в рамках кримінальної справи (провадження), або наявність чи відсутність підстав для зняття такого арешту, не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства.

Суд при розгляді цивільної справи не може приймати з цього приводу рішення по суті питання (навіть й про відмову у задоволенні позову), оскільки таке рішення передбачає оцінку питань поза межами компетенції суду в рамках цивільного судочинства.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року по справі №727/2878/19, зокрема, спори про звільнення майна з - під арешту, накладеного за правилами КПК України та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Оскільки арешт на нерухоме майно позивача ОСОБА_1 був накладений в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна, питання про зняття арешту з майна має вирішуватись в порядку, передбаченому КПК України, який діяв на час розгляду кримінального провадження.

За таких обставин, вважаю за необхідне відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту, оскільки дана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 186 ч. 1 п. 1, 258-261, 274, 293, 294, 317, 353, 355 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту.

Копію ухвалу суду невідкладно надіслати заявникові.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо ї не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 10.05.2023.

Суддя Н. Р. Кунець