Справа № 216/4270/22
провадження №2/216/865/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Хомик І.І.

за участю секретаря судового засідання - Ткаченко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-міська районна в місті рада про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-міська районна в місті рада про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 2015 року, який був розірваний рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.11.2021 року. Від шлюбу позивач з відповідачкою мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, між позивачем та відповідачем шлюбні відносини були припинені ще з червня 2021 року. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним та його батьками. Потім відповідачка виїхала із квартири, коли вони ще мешкали разом, забрала дитину та переїхала жити до співмешканця. У цей час позивач був позбавлений права спілкування з дитиною та участі у його вихованні. Під час розгляду питання виконкомом Інгулецької районної у місті ради за зверненням позивача 28.09.2021 щодо визначення способу його участі у вихованні дитини, відповідачка подала письмову заяву, в якій виклала пропозицію передати дитину на виховання позивачу та для спільного проживання. З цього часу, як зазначає позивач, відповідачка більше року не зустрічається із сином, не приймає участі у його вихованні та лікуванні, не цікавиться станом його здоров`я, не надає матеріальної допомоги. Крім того, дитина має вади розвитку, тому потребує посиленого лікування та догляду. Син сторін, ОСОБА_4 , отримав статус дитини-інваліда. Дитина відвідує комунальний заклад дошкільної освіти комбінованого типу № 4. Мати дитини не з`являлася до дитячого закладу, не приймає участі у його вихованні, не навідує дитину хоча відповідачу відоме місце проживання сина. Вихованням дитини займається позивач та його батько, які мешкають разом за адресою реєстрації. З моменту передання дитини на виховання з жовтня 2021 року, відповідачка не цікавиться дитиною, його станом здоров`я, умовами проживання, не приймає участі у навчально-виховному процесі сина, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків матері. Позивач вважає, що залишаючись матір`ю для дитини, відповідачка має можливість обмежувати дитину у її правах та зловживати своїми батьківськими правами. Тому, позивач просить суд позбавити батьківських прав відповідача відносно її сина, стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина та витрати по справі.

24 жовтня 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

30 листопада 2022 року відповідач надала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому не визнала позовних вимог. Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, не відповідають дійсності. Пояснює, що разом із сином, позивачем та батьком позивача зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, батько позивача, ОСОБА_5 , наполіг на тому, щоб відповідач разом із сином виїхали з належної йому на праві приватної власності квартири. Саме це і стало причиною переїзду відповідача з сином до іншої квартири, в якій не були забезпечені комфортні умови для проживання дитини. Незважаючи на таке ставлення до себе та свого сина зі сторони позивача та його батька, відповідачка завжди підтримувала доброзичливі відносини з ними, не перешкоджала спілкуванню сина з батьком та дідом. Дід регулярно забирав онука на вихідні до себе додому. Однак, між відповідачкою та ОСОБА_5 (дідом) стали виникати непорозуміння з приводу недотримання останнім досягнутих домовленостей щодо періоду перебування малолітньої дитини вдома у діда, що стало причиною звернення позивача до виконкому Інгулецької районної у місті ради зі скаргами на нібито вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні з сином, зазначаючи при цьому, що відповідач не може забезпечити дитині комфортні умови проживання, так як в належній їй квартирі здійснювався ремонт. Відповідач у відзиві зазначає, що між позивачем та нею була досягнута домовленість, що в період проведення ремонту в її квартирі, а саме з жовтня 2021 року, син тимчасово буде проживати за адресою місця своєї реєстрації, а саме разом з Позивачем. Крім того, Позивач гарантував, що не буде перешкоджати спілкуванню Відповідачки з сином та після закінчення ремонту у квартирі дитина повернеться проживати до Відповідача. Та, незважаючи на домовленості, Позивач та його батько чинили Відповідачу перешкоди у спілкуванні з сином, що виражалося у забороні приїжджати додому до сина, забороні забирати дитину із садочка та взагалі з ним бачитися. Без відома Відповідача Позивачем було змінено сімейного лікаря для сина, у зв`язку з чим вона з об`єктивних причин не мала змоги дізнатися про стан здоров`я сина ОСОБА_6 . У лютому 2022 року Відповідач закінчила ремонт в квартирі. Відповідач визнає, що дійсно не приймала активної участі у життя сина з жовтня 2021 року, однак дане було обумовлене перешкоджанням Позивача та його батька у спілкування з сином, а потім з їх тимчасовим переїздом у зв`язку із початком повномасштабного військового вторгнення росії в Україну з міста Кривого Рогу до іншого міста. З жовтня 2021 до лютого 2022 Відповідач намагалася у позасудовому порядку вирішити з Позивачем та його батьком питання щодо її спілкування з сином. Зазначає, що проживає в належній їй на праві приватної власності квартирі, де створила належні умови для проживання сина ОСОБА_6 разом з нею. За час проживання сина з Відповідачем, дитина відвідувала КЗ «Дошкільний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 101» КМР», згідно виданої характеристики якого, Відповідачка характеризується як турботлива мати, яка виконувала всі рекомендації вихователів щодо виховання та навчання сина. Натомість батько дитини - Позивач, за час відвідування дитиною вказаного садка, жодного разу не з`явився. Відповідач наголошує, що саме Позивач позбавив її можливості виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_6 .

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 , не з`явилася. Її інтереси у судовому засіданні представляє адвокат Романенко О.С., яка заперечувала проти задоволення позову як необґрунтованого та безпідставного. Вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, підстав для задоволення позову наразі немає. Обгрунтування відмови викладені у відзиві на позовну заяву, яку просить прийняти до уваги.

Від представника 3-ї особи, ОСОБА_7 , яка діє на підставі довіреності, до суду надійшла заява з проханням розгляд справи провести за відсутності представника органу опіки та піклування, у задоволенні позовних вимог просили відмовити, надавши про це відповідний висновок.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання про те, що є матір`ю відповідачки. Пояснила, що її донька зустрічалася з жонатими, вживала алкогольні напої, вела розгульний спосіб життя, у неї був нервовий зрив, але лікуватися донька не хотіла, хворіла на венеричні захворювання. Потім вийшла заміж, народила дитину. Згодом сім`ю покинула, за дитиною не доглядала. Проживає із співмешканцем. Дитина проживає з батьком, донька не цікавиться його долею.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав показання про те, що відповідач по справі є його колишньою невісткою. Пояснив, що ніхто не забороняв останній бачитися з внуком. Один рік і два місяці вона не цікавилася сином, не дзвонила, не спілкувалася, не цікавилася його життям, забороняла лікувати сина.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала показання про те, що проживає по сусідськи з сім`єю позивача, протягом року відповідачка не проживає разом з сім`єю, вона не бачила щоб остання приходила до сина.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала показання про те, що знає сім`ю давно, живе з ними по сусідські. Відповідачку, Аню, не бачила з 2021 року. Дитина проживає з батьком, який піклується про сина.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання про те, що товаришує з відповідачкою з 2015 року. Зауважує, що остання любить свого сина, відноситься до нього дуже добре, але батько вирішив забрати дитину, весь час тиснув на неї, говорив, що відсутні умови для проживання дитини. У Відповідачки є квартира з ремонтом, вона займається репетиторством та може забезпечити дитину.

Вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, встановивши правовідносини, що виникли між сторонами та норми права, які підлягають до застосування, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.10.2015 року, під час перебування сторін у шлюбі, народився ОСОБА_3 , матір`ю якого записана відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 23 жовтня 2021 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 6).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 03.12.2021, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище набуте у шлюбі « ОСОБА_12 ».

Дитина, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_13 , ОСОБА_5 та ОСОБА_14 (а.с.9). Але актом обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 28.10.2021 встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживає за реєстрацією: ОСОБА_3 , 2015 р.н., разом з батьком - ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , 1993 р.н., з червня 2021 року не проживає за даною адресою. Власником вказаної квартири є батько позивача - ОСОБА_5 (а.с. 12).

Згідно акту обстеження квартири у житловому приміщенні по факту проживання від 29.09.2022, у квартирі АДРЕСА_2 встановлено, що ОСОБА_1 , 1986 р.н., проживає за реєстрацією, ОСОБА_3 , 2015 р.н., проживає за реєстрацією разом з батьком та знаходиться на його утриманні. ОСОБА_2 , 1993 р.н., з червня 2021 року не проживає за даною адресою та у вихованні дитини не приймає участі і не зустрічається (а.с. 13).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Інгулецької районної у місті ради про визначення способів участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 № 15 від 06.10.2021, за зверненням позивача, ОСОБА_1 , у зв`язку із наданням відповідачкою ОСОБА_2 письмового пояснення, в якому вона не заперечувала проти передачі малолітнього сина, ОСОБА_4 , батькові для спільного проживання, рекомендовано Позивачу звернутися до ЦНАП «Віза» з питання про відкликання його заяви про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки відповідачка по справі не заперечувала проти проживання сина з батьком (а.с. 14).

Згідно довідки Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 4 Криворізької міської ради № 92 від 08.09.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує комунальний заклад (ясла-садок), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 з 18.10.2021. Вихованням та опікою дитини займається тільки батько ОСОБА_1 та дідусь ОСОБА_5 (а.с. 11).

Заперечуючи проти позовних вимог, та на підтвердження викладених обставин у своєму відзиві, відповідачем надано до суду договір дарування квартири від 16.02.2021 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно інформації про право власності, відповідачу - ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно наданого відповідачем акту обстеження умов проживання від 16.11.2022, відповідачем в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 створено умови для перебування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. (а.с. 59).

Відповідно до характеристики, виданої вихователем малолітнього ОСОБА_4 , за підписом директора КЗ «Дошкільний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 101» КМР», Відповідач по справі приділяє достатньо уваги вихованню дитини. За час перебування дитини в садочку з 01.07.2021 по 18.10.2021, відповідачка зарекомендувала себе як відповідальна, неконфліктна, постійно виконувала рекомендації з питань виховання та навчання дитини. Тато жодного разу не з`явився, участі у вихованні та навчанні не приймав.

У наданому до суду висновку виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що відповідачка разом зі своїм сином 26.06.2021 виїхала із квартири АДРЕСА_2 , в якій вона проживала з позивачем, до квартири АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 не перешкоджала спілкуванню батька з сином. Позивач на вихідні дні забирав сина до свого місця проживання. 07.10.2021 батьки між собою домовилися про проживання малолітнього сина з батьком на період проведення відповідачкою ремонтних робіт у квартирі з метою створення належних умов для проживання і виховання дитини. У лютому 2022 року відповідачка завершила ремонтні роботи у квартирі, але повернути на виховання сина не змогла, оскільки позивач чинив їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. За заявою ОСОБА_2 було прийнято рішення виконкому районної у місті ради від 21.12.2022 № 331 «Про визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_3 ». Відповідно до вказаного рішення, відповідачка щоп`ятниці бачиться із дитиною. Вона має бажання забрати дитину до місця свого проживання та займатися його вихованням.

Виходячи з вищезазначеного, в інтересах дитини та керуючись ст. 19 Сімейного кодексу України, виконком Центрально-Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, дійшов висновку щодо не доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як визначено ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтями 150, 151 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За приписами ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20.11.1959 зазначено: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою та відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Так, із висновку виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, вбачається, що даною службою враховано спілкування відповідачки з сином, бажання забрати дитину до місця свого проживання та займатися його вихованням, у зв`язку з чим вважали за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вирішенні такої категорії спорів слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року, у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав, посилавсь на ухилення останньою від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина.

Натомість, з наданого відзиву відповідача встановлено, що вона від виконання своїх батьківських обов`язків не відмовлялася і не відмовляється, а навпаки бажає забрати дитину та займатися його вихованням.

Суд звертає увагу на те, що відповідач заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, зазначаючи, що бажає спілкуватися та виховувати сина. Позицію відповідача підтримав представник у судовому засіданні під час судового розгляду. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що остання не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження їх зав`язків з сім`єю, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265,355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центрально-міська районна в місті рада про позбавлення батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів на утримання дитини.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.І. ХОМИК