ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2466/23 Справа № 202/7028/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання: Драгомерецька А.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року, яке постановлено суддею Бєльченко Л.А. у місті Дніпрі, відомості про дату складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , терті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 18 лютого 1994 року виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 18 лютого 1994 року №3/880-94, і на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13 червня 2018 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-245, позивачу належала квартира АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2018 року між ним і ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, за умовами якого квартира відповідачкою придбана за 599 433 грн., з яких 140 000 грн. покупець сплачує йому до моменту підписання договору купівлі-продажу, а решту суми у розмірі 459 433 грн. вона зобов`язалася сплатити до 16 жовтня 2018 року. Після оформлення договору купівлі-продажу право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно зареєстровано за відповідачкою за номером 231507526.

Позивач стверджує, що до цього часу ОСОБА_2 , на виконання умов договору купівлі-продажу, не сплачено ані 140 000 грн., ані 459 433 грн., що підтверджується відсутністю доказів переказу (внесення) коштів на його поточний рахунок або на депозит нотаріуса; розпискою, виданою ОСОБА_2 10 жовтня 2018 року щодо невиконання зобов`язань на суму 5000 доларів, що є еквівалентом суми у 140 000 грн..

Враховуючи викладене, позивач просив суд розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 13 червня 2018 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-245, та зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому вказану квартиру.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що такий спосіб захисту порушеного права, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар і частково сплатив за нього, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів, і тому позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу квартири не можуть бути задоволені. При цьому суд вказав, що вимоги позивача про зобов`язання повернути вказану квартиру містять похідний характер від первісної вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір купівлі-продажу квартири передбачає відстрочення платежу, а тому такий договір є договором купівлі-продажу товару в кредит і до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.ст. 651, 694 ЦК України. Апелянт зазначає, що з моменту передання ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири, проданої в кредит, і до її оплати, продавцю належить право застави на цей товар. Крім того, апелянт зазначає, що розписка від 15 жовтня 2018 року є підробленою, оскільки підпис в ній стоїть не ОСОБА_1 ..

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.М., зареєстрований в реєстрі за номером 2065.

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартира купується покупцем за 599433 грн., з яких 140000 грн. покупець сплатила продавцю до моменту підписання цього договору, а решту суми у розмірі 459433 грн. ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити до 16 жовтня 2018 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 ..

Згідно з розпискою, виданою ОСОБА_2 10 жовтня 2018 року, остання зобов`язується в строк до 01 липня 2019 року віддати ОСОБА_1 недоплачену суму в розмірі 5000 доларів США в рахунок покупки нею квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (покупець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 73 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Встановлено, що пункт 2.1 договору купівлі-продажу квартири містить відомості про сплату покупцем продавцю 140 000 грн. до підписання договору.

Таким чином, у цій справі покупець прийняв товар і відповідно до пункту 2.1 договору здійснив часткову оплату за цим договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до даних правовідносин підлягає застосуванню положення ч. 3 ст. 692 ЦК України, відповідно до якої, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та оплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти товар, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору ( ч. 4 ст. 692 ЦК).

Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не сплатила йому за цим договором до його підписання 140 000 грн., оскільки це спростовується положенням пункту 2.1. договору купівлі-продажу, що є даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

З приводу посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність доказу перерахування грошових коштів на його, ОСОБА_1 , рахунок, суд обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1087 ЦК України розрахунки за участі фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, мають провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Постановою Правління Національного банку України від 25.11.2016 №407 "Про внесені зміни до постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року №210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», відповідно до котрої фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 тис. грн. шляхом перерахування коштів з поточного рахунку, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок).

Проте порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.

В розписці від 10 жовтня 2018 року, йдеться мова про обов`язок ОСОБА_2 виплатити позивачеві за договором купівлі-продажу квартири недоплачену суму за цим договором.

Позивач ОСОБА_1 дану обставину не спростував, як і не оспорив положення пункту 2.1 договору щодо сплати йому 140 000 грн. до підписання цього договору, а тому підписавши договір купівлі-продажу, продавець своїм підписом підтвердив факт передачі йому грошових коштів у зазначеній сумі.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий спосіб захисту порушеного права, як розірвання договору, який вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар і частково сплатив за нього, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів, і тому позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не можуть бути задоволені.

При цьому, суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання повернути вказану квартиру, вірно вказав, що вказані вимог є похідними від первісної вимоги, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу квартири передбачає відстрочення платежу, а тому такий договір є договором купівлі-продажу товару в кредит і до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.ст. 651, 694 ЦК України, а також те, що з моменту передання ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири, проданої в кредит, і до її оплати, продавцю належить право застави на цей товар, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

У свою чергу, глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору.

Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

У постанові від 02 червня 2021 року у справі № 636/5261/18 (провадження № 61-5308св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що такий спосіб захисту, як розірвання договору купівлі-продажу, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар не є ефективним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовляти саме з цих підстав.

Зазначений висновок Верховного Суду ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми статті 692 ЦК України, викладеному у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) про те, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права».

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р. Куценко