справа № 361/5697/22
провадження № 2/361/1565/23
21 листопада 2023 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретаря Лебідя В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики № К100122-3 від 10 січня 2022 року в розмірі 151470 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що 10 січня 2022 року між ним, ОСОБА_1 (далі Позикодавець), та ОСОБА_2 (далі Позичальник) був укладений договір позики № К100122-3, за умовами якого він передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 112812 грн., та Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю суму позику не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення ними цього договору, тобто до 10 січня 2023 року.
На підтвердження отримання грошових коштів на виконання зазначеного договору, ОСОБА_2 написав розписку, у якій зазначив про те, що грошові кошти в сумі 112812 грн., що на день укладення даного договору позики еквівалентно 4080 доларів США, він отримав та зобов`язується повернути їх у строк до 10 січня 2023 року.
За закінченням вказаного у договорі строку та по даний час відповідач ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань перед ним не виконав, отриману у борг зазначену грошову суму до цього часу йому не повернув, неодноразові вимоги позивача щодо виконання взятих зобов`язань відповідач ігнорує, тому він змушений був звернутися до суду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Євтодьєв А.О. у суді позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позов повністю.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав.
За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З`ясувавши позицію позивача, провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.
За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд встановив, що 10 січня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики № К100122-3.
За умовами цього договору позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв від нього у власність грошові кошти в сумі 112812 грн, що за курсом продажу валюти (доларів США) АТ КБ ПриватБанк (1 долар США = 27,65 грн.) на день укладення договору еквівалентно 4080 доларів США, які Позичальник зобов`язувався повернути у визначений цим договором позики строк та згідно із визначеними договором умовами, сторони домовилися, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде еквівалентною 4080 доларів США, за курсом АТ КБ ПриватБанк на дату здійснення платежу, але не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 10 січня 2023 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
У п. 5 договору позики сторони погодили, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену у п. 1 даного договору відповідно до графіка повернення Позичальником грошових коштів, кожного місяця до 10 числа, починаючи з 10 січня 2022 року по 9401 грн., що еквівалентно 340 доларів США.
Згідно із п. 10 вказаного договору у випадку невиконання своїх зобов`язань за цим договором, даний договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за договором позики здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку. Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіля марки Renault, модель Megane, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2009 року випуску, тип легковий, загальний універсал, колір білий, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 09 червня 2021 року, ТСЦ 3243.
У підпункті 13.7 п. 13 договору позики № К100122-3 10 січня 2022 року сторони договору погодили, що у випадку невиконання Позичальником будь-яких умов цього договору (в тому числі при несвоєчасному поверненні позики або її чергової частини), або договору застави, або будь-яких інших договорів, що були укладені з метою забезпечення виконання цього договору, а також у разі втрати предмету забезпечення виконання зобов`язань за цим договором або погіршення його стану, або умов його використання, Позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики за договором, із урахуванням сплати нарахованої неустойки, а в разі невиконання такої вимоги звернути стягнення на предмет застави.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають із договорів та інших правочинів.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладеного сторонами 10 січня 2022 року договору позики № К100122-3, відповідач ОСОБА_2 своїх зобов`язань за цим договором позики не виконав, грошові кошти у погодженому сторонами графіку, у визначений цим договором строк та сумі позивачу ОСОБА_1 він не повернув.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що всупереч умовам укладеного між сторонами 10 січня 2022 року договору позики № К100122-3, відповідач ОСОБА_2 своїх зобов`язань належним чином за цим договором не виконав, за період із 10 січня 2022 року по 13 жовтня 2022 року він здійснив 11 лютого 2022 року на користь позивача лише один платіж у розмірі 9588 грн., що на дату платежу еквівалентно 340 доларів США.
Станом на 13 жовтня 2022 року сума заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 за договором позики № К100122-3 від 10 січня 2022 року складає 3740 доларів США (4080 340 доларів США), що згідно із курсом АТ КБ ПриватБанк станом на 13 жовтня 2022 року становить 151470 грн. (3740 доларів США х 40,50 грн.).
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює.
За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні.
Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство не містить.
Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більш того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок та зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, просить суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 10 січня 2022 року в національній валюті України гривні в розмірі 151470 грн., що станом на 13 жовтня 2022 року еквівалентно несплаченій частині суми позики 3740 доларів США.
Позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом обрати валюту виконання грошового зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення суми заборгованості за договором позики грошей у гривні за курсом Національного банку України станом на вказану вище дату.
Укладення та виконання договірних зобов`язань за цим договором позики в іноземній валюті чинному законодавству України не суперечить.
Оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики від 10 січня 2022 року належним чином не виконав, грошові кошти позивачу ОСОБА_1 у погодженому між ними графіку платежів не здійснив, відсутність будь-яких заперечень відповідача проти позову, наявність у позивача права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення суми позики ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 10 січня 2022 року № К100122-3 у розмірі 151470 грн., що еквівалентно 3740 доларів США на день пред`явлення позову.
Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 1514 грн. 70 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 259, 263 265, 280 282 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , заборгованість за договорами позики від 10 січня 2022 року в розмірі 151470 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста сімдесят) грн. та судовий збір у розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн. 70 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Дутчак І. М.