КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/5468/22 Головуючий у суді першої інстанції - Хоменко В.С.
Номер провадження № 22-ц/824/3810/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А.(суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь залишок гарантійного платежу у розмірі 6 332,00 грн. та безпідставно отримані кошти у розмірі 78 600,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 20 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про оренду квартири АДРЕСА_1 на строк 6 місяців зі сплатою орендної плати 7 600,00 грн./міс. Крім того за умовами укладеного між сторонами договору найму житла була передбачено внесення наймачем наймодавцю гарантійного платежу в сумі 7600,00 грн., який на думку позивача за своєю природою є завдатком.

На виконання вказаних умов договору 20 грудня 2020 року ним та відповідачем був укладений письмовий договір найму та ним на виконання п. 4.1 Договору як обов`язкову умову було передано відповідачу 7600,00 грн. гарантійного внеску, після чого відповідачем йому було передано ключі від квартири та надано об`єкт оренди для користування.

17 жовтня 2021 року договір за усною домовленістю був продовжений ще на 6 місяців.

18 травня 2022 року квартира на вимогу орендодавця - відповідача у справі ним була звільнена, проте, ОСОБА_2 не повертає гарантійний платіж, мотивуючи це тим, що договір оренди не був продовженим, і наявністю порушення умов договору, а саме: сплати орендної плати у розмірі 5 100,00 грн., замість 7 600,00 грн.

Також позивач зазначав, що починаючи з 18 червня 2021 року до 18 травня 2022 року договір оренди фактично в письмовому вигляді не переукладався, а також не підписувалися будь які зміни до нього тому на його думку передані ним орендодавцю кошти у розмірі 78 600,00 грн. за 11 місяців є безпідставно отриманими останнім, та в повинні бути йому повернуті.

З урахуванням викладеного просив вирішити спір у судовому порядку, оскільки відповідач відмовляється повертати вказані кошти добровільно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди відмовлено.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач у справі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати вище вказане рішення суду в частині відмови у стягненні гарантійного платежу та ухвалити у вказаній частині нове рішення суду, яким стягнути з відповідача на його користь 6332,00 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при укладенні договору найму квартири відповідачем у справі було вказано обов`язковою умовою передачі квартири в найм - внесення гарантійного платежу в розмірі 7600 грн, в якості гарантії збереження стану квартири та майна в квартирі, та передбачено, що вказана сума гарантійного платежу повертається орендарю в разі відсутності шкоди завданої майну та квартирі по закінченню строку оренди.

18 травня 2022 року ним було передано предмет оренди квартиру та майно, яке знаходиться в квартирі третій особі - ОСОБА_3 , яка пересвідчилася у збереженості та справності самої квартири та майна що було передано в оренду. За домовленістю із орендодавцем - відповідачем у справі було погоджено відрахування 1268 грн, із гарантійного платежу за комунальні послуги, які були нараховані на дату передачі квартири відповідачу. Решту суми гарантійного платежу 6332 грн. ( 7600 - 1268) відповідач зобов`язаний був повернути відповідно до п. 4.1 Договору, однак відмовився це роботи в добровільному порядку.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність ним як позивачем факту сплати вказаних коштів як гарантійного платежу вважає необґрунтованим, оскільки безпосередньою та обов`язковою умовою передачі квартири в найм та вселення, складення акту-приймання передачу було внесення 7600 грн. як гарантійного платежу. Вказані умови ним виконанні у повному обсязі що свідчить сам факт передачі квартири в найм та складення відповідно акту приймання передачі від 20 грудня 2020 року. Відмову відповідача повертати гарантійний платіж із підстав оплати оренди квартири в меншому розмірі під час бойових дій під Києвом він сплачував орендну плату в меншому розмірі 5100 грн, замість 7600 грн, вважає не законною, оскільки зменшення орендної плати в період бойових дій біля міста Києва було обумовлено ними як сторонами договору найму, тобто було погоджено орендодавцем, та не може бути підставою для відмови у виконанні зобов`язань за п.4.1 Договору найму квартири.

07 березня 2023 року на адресу апеляційного суду від представника відповідача у справі ОСОБА_2 , адвоката Подать А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу подану позивачем у справі.

У зазначеному відзиві представник відповідача просить суд залишити подану апелянтом апеляційну скаргу без задоволенні, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заперечує щодо доводів апелянта про передачі ним відповідачу 7600 грн. гарантійного платежу при укладенні договору найму квартири, крім того не погоджується із доводами позивача проте, що ним квартира та майно в ній 18 травня 2022 року було передано третій особі - ОСОБА_3 у задовільному стані, оскільки акту прийманні передачі квартири позивачем суду не було подано, а також і той факт третя особа не є стороною у вказаному договорі та не має відповідних повноважень на посвідчення вказаних фактів. Надані ж позивачем скріншоти із телефону не можуть собою підміняти Акту приймання передачі.

З урахуванням викладеного просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 20 грудня 2020 року між сторонами у справі - ОСОБА_2 , як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем укладено договір № 1 про оренду квартири (а.с. 5-12).

Згідно умов договору відповідач (орендодавець) здав позивачу (орендар) у тимчасове користування на підставі правовстановлюючого документа як володілець квартири на 19 поверсі 21-поверхового жилого будинку за адресою АДРЕСА_2 однокімнатну квартиру, загальною площею 38 м2, жилою площею 17,4 м2 терміном по 17.06.2021 року зі сплатою орендної плати у розмірі 7 00,00 грн./міс та гарантійного платежу у розмірі 7 600,00 грн.

За умовами укладеного між сторонами договору, орендодавець зобов`язується надати квартиру орендареві протягом 1 доби після підписання даного договору платежу за оренду квартири, підписання орендарем акту прийому квартири (додаток 1) та зобов`язань (додаток 2), отримання гарантійної суми орендаря в розмірі 7600,00 грн. за схоронність стану квартири та майна, що в ній знаходиться, яка повертається у випадку відсутності шкоди майну і квартирі по закінченню строку оренди (п. 4.1. договору).

Гарантійна сума буде являтись одним із засобів відшкодування шкоди, виключаючи звичайний знос квартири, які може понести орендодавець від проживання орендаря. У випадку відсутності вищевказаних обставин, що примушують орендодавця вдатися до використання гарантійної суми протягом всього строку дії договору, залишок гарантійної суми буде повернутий орендарю по факту звільнення квартири в день виселення, за умови наявності підписаного обома сторонами акту прийому квартири орендодавцем та повного розрахунку орендаря за всіма отриманими послугами сторонніх організацій за час свого проживання (розділ 6 договору).

Також, за умовами договору, пролонгація останнього можлива тільки шляхом підписання нового договору (п. 7.2. договору).

Судом встановлено, що сторонами 20 грудня 2020 року було підписано акт прийому квартири.

Докази пролонгації договору у відповідності до його п. 7.2. не надані.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про повернення гарантійного платежі та відмовляючи у їх задоволенні суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт сплати 7600 грн, як гарантійного платежу, а тому його позовні вимоги про поверненні вказаної суми не підлягають задоволенню .

Суд апеляційної інстанції перевіряючи доводи апелянта в цій частині доходить висновку що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам процесуального законодавства та нормам матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до статті 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 20 грудня 2020 року сторони у справі - ОСОБА_2 як орендодавець та ОСОБА_1 орендар, укладаючи письмовий договір на оренду квартири №1 погодили обов`язкові умови передачі квартири орендарю.

Зокрема, орендодавець зобов`язується надати квартиру орендареві протягом 1 доби після підписання даного договору платежу за оренду квартири, підписання орендарем акту прийому квартири (додаток 1) та зобов`язань (додаток 2), отримання гарантійної суми орендаря в розмірі 7600,00 грн. за схоронність стану квартири та майна, що в ній знаходиться, яка повертається у випадку відсутності шкоди майну і квартирі по закінченню строку оренди (п. 4.1. договору)..

Тобто обов`язковою умовою передачі квартири орендарю була сплата гарантійного платежу в в розмірі 7600 грн.

Оскільки із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що квартира була передана позивачу у справі, тому колегія суддів вважає, що ним були виконанні умови визначені вище вказаним пунктом 4.1 Договору і в частині сплати гарантійного платежу. У зв`язку з чим висновок суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим.

Заперечення відповідача в частині отримання вказаної суми гарантійного платежу за обставин передачі вказаної квартири в день підписання самого договору - 20 грудня 2020 року колегія суддів оцінює критично, оскільки саме за обов`язкового внесення гарантійного платежу могла бути передана квартира орендарю, що прямо зазначено в п. 4.1 Договору. Тому вказані дії сторін щодо передачі квартири в оренду є свіченням виконання ОСОБА_1 зобов`язань по сплату гарантійної суми.

Відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

Так, укладаючи Договір №1 на оренду квартири, сторони визначили, що гарантійна сума буде являтись одним із засобів відшкодування шкоди, виключаючи звичайний знос квартири, які може понести орендодавець від проживання орендаря. У випадку відсутності вищевказаних обставин, що примушують орендодавця вдатися до використання гарантійної суми протягом всього строку дії договору, залишок гарантійної суми буде повернутий орендарю по факту звільнення квартири в день виселення, за умови наявності підписаного обома сторонами акту прийому квартири орендодавцем та повного розрахунку орендаря за всіма отриманими послугами сторонніх організацій за час свого проживання (розділ 6 договору).

Із матеріалів справи, зокрема із позовної заяви та апеляційної скарги поданих ОСОБА_1 вбачається, що укладений договір найму квартири декілька разів продовжувався, спочатку до 20 грудня 2021 року, а потім до 18 травня 2022 року, що не суперечить положенням ст. 764 ЦК України.

Також із матеріалів справи вбачається, що на вимогу відповідача у справі ОСОБА_1 18 травня 2022 року була повернута квартира та прийнята матір`ю відповідачу ОСОБА_4 . При цьому будь яких претензій щодо стану квартири та майна йому не було пред`явлено.

Відсутність претензій до позивача з приводу стану зданої відповідачу квартири свідчить і не подання відповідачем до суду відповідних доказів, тому колегія суддів вважає, що у відповідача у справі виник обов`язок визначений п. 4.1 та розділом 6, п.6.1 Договору.

Оскільки відповідач у справі відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання за вище вказаним договором тому вказана сума підлягає стягненню у судовому порядку на підставі ст. 11, 629 ЦК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6332 грн. отриманих в якості гарантійного платежу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі, подаючи апеляційну скаргу сплатив судовий збір у розмірі 4026,00 грн, при тому, що виходячи із предмета оскарження він повинен був сплатити 1488,60 грн. ( 992.40 х 150%), тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне покласти вище вказаний розмір витрат на відповідача у справі.

Крім того судом першої інстанції стягнуто із позивача на користь відповідача понесені останнім витрати на правничу допомогу в розмірі 6500 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги в частині позовних вимог щодо стягнення 6332 грн, що становить 7% (6332 х 100/84932) від загальної суми позовних вимог в суді першої інстанції, тому і розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню пропорційно задоволеним вимогам апелянта, що становитиме 6005 грн.( 6500 - 455 ( 6500 х 7/100)) .

Крім того представником відповідача подано до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат по оплату правничої допомоги в розмірі 17000 грн. за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи, що за результатами розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її задоволення, тобто обґрунтованість доводів апелянта, тому витрати відповідача понесені на оплату послуг правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 11, 929 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення гарантійного платежу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гарантійного платежу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 6332 грн, сплаченого гарантійного платежу за договором найму квартири від 20 грудня 2020 року, та 1488,60 грн. сплаченого судового збору, а всього 7820,60 грн ( сім тисяч вісімсот двадцять гривень 60 копійок).

Змінити рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу зменшивши вказаний розмір із 6500 гривень до 6005 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв