Провадження № 2/344/695/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Маланій Ю.А.,

за участі представника Позивача Селезень С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі «Відповідач 1»), ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (надалі «Відповідач 2»), в якому просити визнати припиненими його зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , та зобов`язання ОСОБА_1 , які випливають із цього договору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.07.2010 №1744 та договору купівлі-продажу від 05.07.2010 №1741, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., а підставі яких ОСОБА_1 продав предмет іпотеки домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0694 кв.м. кадастровий №:09:001:001 за цією ж адресою ОСОБА_2 , та, відповідно, сума коштів від продажу була перерахована цього ж дня в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з призначенням платежу сплата боргу ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0035/74/74293, Позивач вважає припиненими його зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293 та тими зобов`язаннями, які випливають з нього.

На думку Позивача, викладену у позовній заяві, зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за кредитом припинено у зв`язку з його виконанням, а подальше нарахування банком заборгованості є порушенням умов договору іпотеки, а вимоги щодо сплати нарахованих сум є недійсними. Вважає, що перехід права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» відбувся незаконно, нарахування заборгованості після 05.07.2010 року здійснюється без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку». Наголошує, що ним було виконано свої зобов`язання перед Відповідачем 1 в повному обсязі за кредитним договором шляхом продажу предмета іпотеки в рахунок сплати заборгованості. А тому, з урахуванням положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. З таких підстав, вважає, що зобов`язання за кредитним договором є припиненими.

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачем 1 АТ «Райффайзен Банк Аваль», на адресу суду подано Відзив на позов, у якому представник Відповідача 1 заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні.

Заперечуючи проти позову, представник Відповідача 1 у відзиві покликається на те, що у спірних правовідносинах позасудового звернення стягнення на заставне майно не відбувалося, банк надав згоду на добровільну реалізацію заставного майна в рахунок часткового погашення заборгованості. Позивачем в повному обсязі боргових зобов`язань за кредитним договором виконано не було. Факт залишку невиконаних боргових зобов`язань підтверджується укладеною додатковою угодою №20-8170-14 від 09.07.2010 року до кредитного договору. Крім цього, вважає, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у зв`язку з відступленням права вимоги, кінцевим кредитором у даних правовідносинах є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Звертає увагу й на пропуск позивачем строку позовної давності. З таких підстав, просить в задоволенні позову відмовити.

У Відзиві на позов представник Відповідача 1 просив розглядати справу без участі представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідачем 2 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», направлено на адресу суду Відзив на позов, у якому представник Відповідача 2 заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні.

На думку представника Відповідача 2, наведені у відзиві на позов аргументи Позивача спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року, оскільки Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту виконання ним зобов`язань за даним договором.

Як зазначено у відзиві на позов, позасудового звернення стягнення на заставне майно не відбувалося, банк надав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. Додатковою угодою №20-8170-14 від 09.07.2010 року до кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника сторони кредитного зобов`язання досягли згоди про зміну умов погашення кредиту. Позивач був належно повідомлений про наявність у нього не погашеної кредитної заборгованості.

У Відзиві на позов представник Відповідача 2 просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

Заслухавши пояснення представника Позивача, проаналізувавши письмові пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

28.04.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Кредитний договір №014/0035/74/74293 (надалі також «Кредитний договір»), на підставі якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 141 400 доларів США на строк до 27.04.2027. Процентна ставка за користування кредитом складає 12,850 % річних.

У Розділі 5 вказаного вище Кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язався щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 27.04.2027 (включно) на рахунок, зазначений в п.4.1 цього договору.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 28.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки (надалі - також «Договір іпотеки»).

У п.1.2 Договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння, посвідченого 28.04.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №292-Д.

Згідно п.1.3. Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 838 846 грн. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14418637 від 28.04.2007, реєстраційний №13754166, становить 411 986 грн.

У п.3.1.4 Договорі іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право: у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п.5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки. Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

У розділі 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, визначено, що у разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно п. 5.5.1 відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» такий договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого останній може згідно ст. 37 Закону України « Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок зобов`язань або ж відповідно до ст. 38 Закону України « Про іпотеку» продати будь-якій особі покупцеві предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою з іпотекодержателем, в порядку, визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (п.п. 5.5.2 договору іпотеки).

З матеріалів справи випливає, що в лютому і в березні місяці 2010 року відбувалися зустрічі представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 з приводу погашення проблемної заборгованості по кредиту.

Зокрема, згідно Протоколу зустрічі від 15.02.2010 року (том 1, а.с.28) ОСОБА_1 письмово вказував на відсутність можливості погашати залишок боргу після реалізації заставного майна (будинку) у зв`язку з відсутністю працевлаштування та доходів.

Згідно Протоколу зустрічі від 15.03.2010 року (том 1, а.с.29) позичальник дав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. На час реалізації житлового будинку зобов`язався частково погасити кредит.

05.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №1741, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (Продавець) передав у власність покупцеві ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 154,2 кв.м, житловою площею 61,8 кв.м., вартістю 574 400 грн.

05.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №1744, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (Продавець) передав у власність покупцеві ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0694 га, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:001:0001 вартістю 247 75,80 грн.

Згідно пунктів 3 вищевказаних договорів кошти продавець одержав повністю від покупця під час підписання договору (том 1, а.с. 22-23).

В подальшому, 20.07.2010 ОСОБА_2 здійснено державну реєстрацію права власності на вказане майно (том 1, а.с. 24).

Зі змісту наявного в матеріалах справи Протоколу засідання кредитного комітету по споживчому кредитуванню Івано-Франківської ОД «Райффайзен Банк Аваль» №289 від 07.07.2010 року (том 1, а.с.88) вбачається факт надання дозволу на зниження відсоткової ставки з 12,85% річних до 1% річних за кредитом позичальника ОСОБА_1 , за яким залишився залишок заборгованості в сумі 33 281,32 доларів США після реалізації заставного майна позичальника Банку по кредитному договору.

09.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №20-8/70-14 до Кредитного договору, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: домовились з 09.07.2010 року встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1% річних (том 1, а.с. 89).

Дану Додаткову угоду підписано особисто ОСОБА_1 .

Належні докази припинення даної угоди, зокрема, визнання її неукладеною чи недійною у встановленому законом порядку в матеріалах справи відсутні.

09.12.2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» скеровувало ОСОБА_1 вимогу про виконання порушеного зобов`язання на суму 35 343, 77 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 280700, 22 грн. згідно додаткової угоди №20-8170-14 від 09.07.2010 до вищевказаного Кредитного договору.

26.05.2016 року заборгованість за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 була відступлена на користь нового кредитора ПАТ «Вектор Банк» (том 1, а.с.129-137).

На підставі договору про відступлення прав вимоги №12/07/2021-1 від 12.07.2021 року (том 1, а.с.165-170) новим кредитором у вищеописаних правовідносинах стало ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

З листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» №17.02.2022 від 17.02.2022 вбачається, що у ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором станом на день складання листа загальна сума заборгованості становить: 1482719,60 грн., з яких: 835360,97 грн. заборгованості по тілу, 76650,36 грн. заборгованості по процентах, 554581,63 грн. заборгованості по пені, 11164,6 грн. заборгованості по штрафах, 496204 грн. відсотки нараховані новим кредитором.

Посилаючись на припинення кредитних правовідносин 05.07.2010 року та, у зв`язку з цим, відсутність будь-якої заборгованості по Кредитному договору, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати, а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом Законом України «Про іпотеку».

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).

Відтак за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 598 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання.

Так, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Особливості припинення зобов`язань за правочинами щодо фінансових інструментів, вчиненими на організованому ринку капіталу та поза ним, встановлюються законодавством.

Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Статтею 599 ЦК України визначено порядок припинення зобов`язання виконанням.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, статтею 600 ЦК України визначено порядок припинення зобов`язання переданням відступного, за змістом якого зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

В позовній заяві Позивач в якості правової підстави припинення зобов`язань у спірних правовідносинах посилається на норму статті 599 ЦК України.

Свої вимоги про визнання припиненими кредитних відносин Позивач обґрунтовує тим, що відчуження предмета іпотеки відбулось в порядку, визначеному ст. 36 Закону України «Про іпотеку» шляхом позасудового звернення стягнення, в редакції, що діяла як на момент укладення договору, так і на момент реалізації майна (від 12.05.2006, так і від 07.05.2009), за якою після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Проте, Суд вважає, що спірні правовідносини між ОСОБА_1 та відповідачами не регулюються ст. 36 Закону України «Про іпотеку» з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до положень статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Даний правовий висновок кореспондує із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові № 761/36873/18 від 22.02.2022 року.

Натомість, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що реалізація заставного майна у спірних правовідносинах відбулась у спосіб, визначений у п.5.5.2 Договору іпотеки та у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

З таких підстав Суд вважає за неможливе застосувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №761/43720/16-ц, та аналогічні постанови, на які покликається представник Позивача.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

У спірних правовідносинах після відчуження ОСОБА_1 (за згодою банку іпотекодержателя) предмету іпотеки відбулося часткове погашення кредитної заборгованості, оскільки ціна продажу предмету іпотеки була нижчою від розміру заборгованості.

Помилковою є позиція представника Позивача щодо того, що у поданій представником банку приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. заяві №19-40/10-414 від 05.07.2010року (том 2, а.с.6) банк підтвердив факт повного погашення ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором, і саме з цього часу (05.07.2010 року) кредитні правовідносини між сторонами слід вважати припиненими, з огляду на те, що вказана заява подавалася приватному нотаріусу виключно з метою зняття заборони на відчуження заставного майна та його подальшого продажу третій особі для погашення кредитної заборгованості.

Однак, саму по собі таку заяву представника банку без урахування конкретних обставин спірних правовідносинах та подальших вчинених його учасниками юридично значимих дій не можна вважати належним доказом припинення кредитних правовідносин.

Так, Судом встановлено, що відразу після реалізації заставного майна між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з приводу залишку кредитної заборгованості було укладено Додаткову угоду №20-8/70-14 до Кредитного договору, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: домовились з 09.07.2010 року встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1% річних (том 1, а.с. 89).

Дану Додаткову угоду підписано особисто ОСОБА_1 , що свідчить про визнання ним станом на 09.07.2010 року суми залишку заборгованості та відсутності підстав стверджувати про припинення кредитного зобов`язання.

Підстав недійсності (неукладеності) даної додаткової угоди Судом не встановлено

За таких обставин підстав вважати кредитні правовідносини ОСОБА_1 за Кредитним договором припиненими Суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що реалізувавши заставне майно по ціні, меншій, аніж визначено у договорі іпотеки та меншій, аніж розмір кредитної заборгованості, та в подальшому уклавши додаткову угоду щодо подальшого погашення залишку заборгованості після продажу заставного майна, Позивач визнавав факт існування залишку заборгованості, що не може свідчити про припинення кредитних правовідносин.

Відтак, посилання в позові на припинення зобов`язання за Кредитним договором є безпідставним та необґрунтованим.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене, Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо посилання представників відповідачів у відзивах на позов на наявність підстав для закриття провадження у справі (у зв`язку з наявністю в провадженні Івано-Франківського міського суду справи №344/6533/22) Суд зауважує, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.08.2022 року у справі №344/6533/22 (набарало законної сили 29.09.2022 року) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106032780) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» про визнання припиненими правовідносини за кредитним договором від 28.04.2007 за №014/0035/74/74293, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 , які випливають з цього договору відмовлено.

Зокрема, як вбачається з змісту мотивувальної частини даного судового рішення, відмову в позові мотивовано тим, що «вирішення спору по суті впливають на права, інтереси правонаступника ТОВ « Фінансова компанія «Кредит-Капітал», тому таке повинно було мати статус співвідповідача у даному спорі. Лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог,без залучення таких належних відповідачів позовнівимоги вирішенібути неможуть. Вказані висновки суду кореспондуються із позицією Верховного Суду від 12.04.2022 у постанові № 497/1017/20, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за неналежним суб`єктним складом».

Таким чином, у справі №344/6533/22 спір по суті між тими самими сторонами (зокрема, між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль») не вирішено, оскільки відмова в задоволенні позову мотивована неналежним суб`єктним складом справи.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» (сторона Кредитного договору та договору іпотеки, додаткової угоди у спірних правовідносинах) та його правонаступник ТОВ « Фінансова компанія «Кредит-Капітал» є належними відповідачами за позовом ОСОБА_1 , і саме в такому суб`єктному складі відповідачів позов ОСОБА_1 підлягає розгляду по суті.

Відтак, підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Стосовно заяви представника Відповідача 1 про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, Суд звертає увагу на наступне.

Згідно вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Враховуючи вищенаведене, зокрема, те, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в позові, суд не вирішує питання про застосування позовної давності.

Стосовно питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, а саме так як у позові відмовлено, судові витрати Позивачу не відшкодовуються.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 202, 509, 523, 575, 591, 598, 599, 600, 628, 1054, Цивільного Кодексу України, Законом України «Про іпотеку», керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал`ипро визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2023 року.

Суддя Домбровська Г.В.