Справа № 466/1868/23
Провадження № 2/466/1142/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Свірідової В.В.

секретаря Мошовської М.-О.П.

справа №466/1868/23; 2/466/1142/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановив:

22.02.2023 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з участю третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_5 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що вони є основними квартиронаймачами квартири АДРЕСА_2 .

В даній квартирі зареєстровані: їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її син, відповідно їх внук- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, відповідачі не проживають в квартирі понад два роки без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою вони не цікавляться.

Факт реєстрації відповідачів порушує їх право на вільне користування майном, а тому змушені звернутись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 15.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду (а.с.30).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12.04.2023 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.44).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивачів- адвокат Гур"єв О.В.в судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяву, в якій підтримали позовні вимоги в повному обсязі, та просили суд розглядати справу у їх відсутності (а.с.49).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, на адресу суду скерували відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнали у повному обсязі та просили слухати справу у їх відсутності (а.с.36).

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, на адресу суду скерувала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила слухати справу у її відсутності (а.с.33-34).

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є основними квартиронаймачами квартири АДРЕСА_2 . Також в даній квартирі зареєстровані відповідачі їх дочка ОСОБА_3 та її син, онук позивачів- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб (а.с.8).

Понад два роки відповідачі на власний розсуд покинули їх спільне місце проживання та виїхали до м. Києва, де обидва знайшла собі постійну роботу та нове постійне місце проживання. Третя особа на стороні позивачів ОСОБА_5 , їх молодша дочка, надалі мешкає разом з ними. Спору між всіма ними щодо володіння та користування майном, нерухомістю немає.

Проте відповідачі надалі залишаються зареєстрованим в їх квартирі, добровільно знятись з постійного місця проживання не бажають, мотивуючи це своєю зайнятістю своїми справами.

Починаючи з 2021 року в їх квартирі відповідачі не проживають і останніх два роки практично не з`являються до помешкання. У квартирі відсутні будь-які речі відповідачів, вони при переїзді практично все своє майно забрали з собою.

Наявність реєстрації двох відповідачів у квартирі створює позивачам, які є пенсіонерами та інвалідами, значні перешкоди у реалізації прав як основних наймачів житла. Навіть формальна реєстрація відповідачів за місцем їх проживання створює також зайві проблеми їм в оформленні субсидій - додатково необхідно враховувати доходи відповідачів та зазначати їх дані при оформленні субсидії, при складенні актів про їх фактичне не проживання за адресою реєстрації.

Відповідачами не оплачуються комунальні послуги, хоча нарахування послуг за водопостачання та відведення, вивіз сміття тощо обліковується за всіма зареєстрованими в квартирі особами.

Протягом двох останніх років відповідачами не ставилось питання про чинення їм перешкод у користуванні житлом з боку інших мешканців квартири.

Факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі підтверджується актами обстеження квартири АДРЕСА_2 : №49 від 22.09.2022 (а.с.13); №68 від 18.11.2022 (а.с.14); №6 від 16.01.2023 (а.с.15).

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч.ч.1,2 ст,61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 понад два роки без поважних причин в квартирі АДРЕСА_2 не проживають, їх особистих речей в квартирі немає, житлово-комунальні послуги не сплачують, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялись, а тому втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Вказані обставини відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не оспорюються, сумнівів в достовірності цих обставин та добровільності визнання їх сторонами у суду немає, у зв`язку з чим в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами.

Суд вважає, що наявність реєстрації відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в спірній квартирі у випадку відсутності у них законного права користування нею та їх фактичного не проживання в квартирі, чинить позивачам, які правомірно набули право користування, перешкоди в користуванні квартирою, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимушені нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. У зв`язку з цим, суд вважає необхідним захистити порушене право користування позивачів шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до часткового задоволення, а саме слід визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідачів підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачами при зверненні з заявою до суду.

У зв`язку з наведеним, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивачів 1073,60грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір, сплачений позивачами при зверненні до суду в розмірі 1073,60 (одної тисячі сімдесят трьох гривень шістдесят коп.) по 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят коп.) з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серія НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В. В. Свірідова