ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2177/23 Справа № 205/1191/22 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистим майном, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 17 квітня 1982 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 23 жовтня 2001 року, ними за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після придбання квартири вони вселилися до неї та зареєстрували за її адресою своє місце проживання. Зазначена спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . З 1982 року по 1990 рік ОСОБА_1 як військовослужбовець служив у військових частинах, які дислокувалися на Уралі, Камчатці та Ленінградському військовому окрузі, отримував достойне грошове забезпечення, що становило близько 600 рублів, а на Камчатці отримував подвійну зарплатню та продовольче забезпечення. Він утримував сім`ю і заощаджував кошти. Після звільнення з військової служби отримав вихідну грошову допомогу у розмірі 3 000 рублів, яку сторони заощадили. Також родинні накопичення у 1990 році поповнилися сумою у розмірі 12 000 рублів від продажу автомобіля. У період з грудня 1990 року по березень 1997 року він працював в органах МВС і також отримував заробітну плату у середньому розмірі близько 400 гривень щомісячно. У 1997 році звільнився у запас за станом здоров`я та отримував пенсію у розмірі 280 гривень з подальшою індексацією та продовжив працювати. Також мав додаткові заробітки, облаштовуючи електричне обладнання, а також від охоронної діяльності. Всі фінансові питання вирішувала дружина, ОСОБА_1 не поглиблювався у ці питання оплата комунальних платежів, бюджет родини, домашнє господарство, усім займалася відповідачка. З приводу того, на що було витрачено кошти, які він заробив в Росії, йому невідомо. Також йому невідомо, за які грошові кошти було придбано спірну квартиру, оскільки при укладенні самого договору та його нотаріальному посвідченні особисто присутнім не був. ОСОБА_2 в цей час працювала приймальницею в ломбардах. Зароблені гроші вони також витрачали на ремонт будинку, який ОСОБА_2 у подальшому отримала у спадщину. На момент придбання квартири він був працевлаштований та отримував стабільний дохід. При укладенні договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року він надавав згоду своїй дружині на придбання квартири, вважаючи, що гроші, за які квартира придбавалася, є спільною сумісною власністю подружжя, а об`єкт нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності. ОСОБА_2 не визнається та оспорюється його право власності на частину квартири.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини цієї квартири, залишивши у власності відповідачки іншу 1/2 частини квартири та припинити право спільної сумісної власності на квартиру.

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистим майном.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що вона мала рідну тітку, ОСОБА_3 , після смерті якої вона успадкувала домоволодіння АДРЕСА_2 та грошові заощадження з належними відсотками, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом. 19 жовтня 2001 року успадковане домоволодіння було продано ОСОБА_2 за 13 653 грн.. Отримані від продажу домоволодіння кошти були її особистими коштами. Маючи намір придбати квартиру за кошти від продажу домоволодіння та успадковані грошові заощадження, на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 ніколи не заперечував факт того, що квартира належить їй, оскільки йому було достеменно відомо про походження грошових коштів, за які спірна квартира була придбана. Ні при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 від 19 жовтня 2001 року, ні при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 присутнім не був, оскільки його згода як другого з подружжя не вимагалася. З матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 приватним нотаріусом було зазначено, що відчужуване домоволодіння є особистою власністю відчужувателя, право власності на яке набуте за спадщиною. Матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири будь-які заяви ОСОБА_1 не містять, що свідчить про те, що нотаріус була обізнана про походження коштів на придбання квартири. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна хоча і було придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за її особисті кошти, тому спірна квартира є її особистою власністю.

Враховуючи викладене, позивачка за зустрічним позовом просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистим майном.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано 4/25 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/25 частини квартири АДРЕСА_1 ; залишено у власності ОСОБА_2 2/25 частини квартири АДРЕСА_1 ; припинено право спільної сумісної власності на 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що домоволодіння АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 на праві власності в порядку спадкування за заповітом, було продане нею за 13 653 грн., тоді як квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана за 16 224 грн., з яких 13 653 грн. це особисті кошти ОСОБА_2 , що становить 84,15% від вартості спірної квартири. Подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі 2 571 грн. (16 224 13 653 грн. = 2 571 грн.). Таким чином, суд вважав, що ідеальна частка у розмірі 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження домоволодіння у розмірі 13 653 грн. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сам по собі факт продажу відповідачкою власного будинку не спростовує положень договору купівлі продажу спірної квартири, з якого вбачається, що вона була придбана за спільні грошові кошти. Апелянт вказує на відсутність його нотаріально завіреної копії заяви, що він не претендує на спірну нерухомість, так як відповідачка купує її за власні кошти. Крім того, апелянт зазначає, що відповідачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 1982 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, ОСОБА_2 належало домоволодіння АДРЕСА_2 , право власності на яке у встановленому законом порядку було зареєстровано в МБТІ в реєстрову книгу № 115 за реєстровим № 106 14 жовтня 1998 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим за реєстровим № 2-5095, ОСОБА_2 набула у спадщину, яка складається з грошового внеску з належними відсотками в ощадній касі м. Дніпропетровська 8157/0198 по рахунку № НОМЕР_1 , з усіма видами компенсацій до нього, які належали померлій ОСОБА_3 ..

19 жовтня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого домоволодіння АДРЕСА_2 було продано за 13 653 грн..

На підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Домоволодіння АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 на праві власності в порядку спадкування за заповітом, було продане нею за 13 653 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 19 жовтня 2001 року, копія якого наявна і міститься в нотаріальній справі.

Квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана ОСОБА_2 за 16 224 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року, з яких 13 653 грн. це особисті кошти ОСОБА_2 , що становить 84,15% від вартості спірної квартири.

Подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі 2 571 грн. (16 224 13 653 грн. = 2 571 грн.).

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ідеальна частка у розмірі 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження домоволодіння у розмірі 13 653 грн. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є її особистою приватною власністю.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги посилання позивачки за зустрічним позовом про те, що квартиру в цілому було придбано за її особисті кошти, отримані від продажу успадкованого майна та від отриманого нею у спадщину грошового внеску в ощадній касі у м. Дніпропетровську, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено суму грошових коштів, отриманих у спадок. Таким чином, доведеною є сума у розмірі 13 653 грн., отримана від продажу успадкованого домоволодіння.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в частині визнання 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , тоді як у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 суд вірно відмовив.

Крім того, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що долучені копії трудової книжки ОСОБА_1 , військового квитка, партійного квитка, облікової картки та ощадної книжки не спростовують того, що грошові кошти у розмірі 13 653 грн., витрачені ОСОБА_2 на придбання спірної квартири, були її особистими коштами.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна особистим майном подружжя, суд вірно виходив з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Встановивши, що між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу до грудня 2021 року, з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя позивач звернувся у лютому 2022 року, тоді як ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов після звернення до суду ОСОБА_1 , тобто, після порушення її права, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою за зустрічним позовом строк позовної давності не пропущено.

Щодо твердження позивача за первісним позовом, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ним надано згоду своїй дружині, ОСОБА_2 , на придбання квартири та вважав, що гроші кошти, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, спростовується копією нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року, яка зазначеної згоди не містить, тому ці твердження зводяться до переоцінки доказів.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з вирахуванням часток, які належать ОСОБА_2 у розмірі 84/100 частини спірної квартири, тобто на 4/25 частини квартири на підставі ст. 22 КпШС України, якій кореспондується ст. 60 СК України, поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; визнання за сторонами права власності по 2/25 частини спірної квартири за кожним; припинення у зазначеній частині право спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апелянта в скарзі про те, що сам по собі факт продажу відповідачкою власного будинку не спростовує положень договору купівлі продажу спірної квартири, з якого вбачається, що вона була придбана за спільні грошові кошти, а також те, що відсутня його нотаріально завіреної копії заяви, що він не претендує на спірну нерухомість, так як відповідачка купує її за власні кошти, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Позивач на спростування зустрічних позовних вимог ні в суді першої інстанції інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав належних доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому вказані твердження апелянта є лише його припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. ОСОБА_2 надала не спростовані ОСОБА_1 докази того, що спірну квартиру вона придбала за частину коштів, які отримала від продажу успадкованого майна.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 ..
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко