Справа № 606/711/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

за участі секретаря судового засідання Пасько І.Б., Порчика Р.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Покотило Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 про визнання права власності, витребування майна,зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Калінічук В.В. в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_6 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 , в якому просив визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , витребувати у ОСОБА_6 нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від майна ОСОБА_6 та будь-яких третіх осіб та передати його позивачам, зобов`язати скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2021 року по справі 606/2131/17 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.11.2021 року вказане рішення суду було залишено без змін.

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 28 серпня 2008 року надано ОСОБА_7 дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 . Квартира, яку придбав ОСОБА_7 , переобладнана під нежитлове приміщення - офіс-магазин. В подальшому, рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 24 лютого 2009 року вирішено оформити за ОСОБА_7 право власності на офіс магазин, на підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

24 грудня 2015 року ОСОБА_7 , на підставі договору, подарував ОСОБА_6 нежитлове приміщення офіс-магазин в АДРЕСА_1 . Представник позивачів вказує, що, оскільки, договір купівлі продажу квартири визнаний недійсним, ОСОБА_7 не набув права власності на вказане нерухоме майно, отже ОСОБА_6 володіє спірним майном протиправно. До спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 388 ЦК України, згідно з якою, якщо майно було набуто безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Обґрунтовуючи свою позицію, щодо способу захисту порушених прав позивачів, представник вказує, що квартира АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, оскільки збільшення площі, реконструкція та добудова приміщення не свідчать про створення нового об`єкта нерухомого майна. Також представник просив врахувати критерій пов`язаності «новоствореного» приміщення з раніше існуючим майном, так як не є новоствореним об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів. Щодо визнання права власності, представник послався на ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, з цих підстав просив задоволити позовні вимоги про визнання права власності, адже відповідач не визнає право власності позивачів на спірне нерухоме майно та протиправно продовжує ним користуватися, заподіюючи власниками матеріальну та моральну шкоду.

Ухвалою судді від 16 травня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

10.06.2022 року представник відповідача надіслав відзив, у якому просив в задоволенні вимог відмовити. Вказував, що договір купівлі-продажу не визнаний недійним повністю, а лише в частині між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Від імені малолітніх дітей, окрім матері ОСОБА_2 , діяв батько ОСОБА_8 і в цій частині договір не був визнаний недійсним. Представник відповідача вказував, що позивачами не додано жодних доказів, які б свідчили, що вони є власниками спірного майна офісу - магазину по АДРЕСА_1 , оскільки вони не є власникам, то не можуть ставити вимогу про витребовування майна. Крім того, майно, яке придбане ОСОБА_7 за договором купівлі - продажу та майно, яке є предметом спору не є одним і тими же об`єктом нерухомого майна, тому вимоги позивачів є безпідставними та необґрунтованими.

Третя особа ОСОБА_7 надіслав суду письмові пояснення, вважав позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки договір купівлі-продажу визнано недійсним лише в частині, квартира була реконструйована під нежитлове приміщення, тому в позивачів не має права витребовувати те, що не було придбане за договором купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 20 червня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду без видалення судді до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 26 липня 2022 року закрито підготовче провадження по справ та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачів та позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові та доданих документах. В подальшому, представник відповідача надіслав заяву, в якій повідомив, що договір між ним та позивачами розірвано, надіслав письмовий виступ в дебатах. Інші позивачі в судове засідання не з`явилися.

Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Відповідач в судове засідання не з`явився.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, однак надіслав письмові пояснення.

Суд, заслухавши доводи сторін, письмові пояснення третьої особи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 березня 2008 року зареєстрованого в реєстрі за № 971 ОСОБА_8 з однієї сторони і діяв від імені малолітніх дітей, що вказані нижче та ОСОБА_2 , що діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , як продавці, а з другої сторони ОСОБА_7 , як покупець, уклали договір про те, що продавці зобов`язуються передати за плату, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити однокімнатну квартиру під АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири становить 18.2 м.кв. Продавцям вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2007 року.

Відповідно до рішення Теребовлянського районного суду від 24 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.11.2021 року, позов задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971 укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , що діяла від свого імені та імені малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в частині відчуження вказаного нерухомого майна ОСОБА_2 . Відповідно до ухвали Теребовлянського районного суду Тернопільської області виправлено допущену в рішенні від 24 травня 2021 року описку в написанні резолютивної частини де не вірно зазначено : "Визнати договір купівлі продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971 укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 " замість "Визнати договір купівлі продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971 укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 ".

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 серпня 2008 року однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі продажу від 21 березня 2008 року.

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 28 серпня 2008 року № 245 «Про надання дозволу різного роду» надано дозвіл ОСОБА_7 на реконструкцію квартири під АДРЕСА_2 під офіс магазин.

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 24 лютого 2009 року № 57 «Про оформлення права власності на офіс-магазин» вирішено оформити право власності на офіс-магазин, який знаходиться в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 , виконавчому комітету міської ради видати свідоцтва про право власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2009 року, нежитлове приміщення офіс-магазин за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 23,1 кв. м на праві власності належить ОСОБА_7 .

Як слідує з відповіді Теребовлянського бюро технічної інвентаризації від 27.09.2017 року № 94, право власності на квартиру АДРЕСА_2 18.08.2008 року було зареєстровано за ОСОБА_7 згідно з договором купівлі-продажу від 21.03.2008 року. Після проведеної реконструкції квартири у офіс-магазин, що підтверджено актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 15.12.2008 року право власності на реконструйований офіс-магазин було перереєстровано 13.04.2009 року за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Теребовлянською міською радою згідно з рішенням № 57 від 24.02.2009 року.

Згідно договору дарування від 24 грудня 2015 року серії НВС 183576 ОСОБА_7 передав безоплатно, а ОСОБА_6 прийняла у власність, як дарунок, нежиле приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 23,1 м. кв.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Представник позивача, обґрунтовуючи вимогу про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 посилався на статтю 392 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Водночас у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Враховуючи вищенаведене, у задоволенні вимоги позивачів про визнання права власності на спірне майно на підставі ст. 392 ЦК України, слід відмовити, оскільки позивачі просить задоволити їх вимоги, як власників, в порядку ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, відповідно до статті 387 ЦК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до положень частини 1 статі 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Суд приходить до переконання, що спірне майно, яке просять витребувати позивачі у відповідача, а саме: нежиле приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 площею 23,1 м. кв не є тим самим об`єктом, що належало їм на праві власності, а саме: однокімнатна квартира під АДРЕСА_2 , загальна площею 18.2 м.кв.

Відповідно до норм ДБН В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Основні положення", які затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку,будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 березня 2019 року № 87, квартира комплекс взаємопов`язаних приміщень, що використовуються для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу, який включає основні приміщення-житлову (житлові ) кімнати та допоміжні приміщення; нежитлове приміщення-приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду.

Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають зокрема місце розташування, форму, розміри, тобто визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості. Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати.

При цьому, як вже зазначалося вище - індивідуальні ознаки (функціональне призначення, загальна розрахункова площа, планування), якими наділена однокімнатна квартира під АДРЕСА_2 , загальна площею 18.2 м.кв, яка зазначена у договорі купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, не відповідають індивідуальним ознакам притаманним нежилому приміщенню (офіс-магазин), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 площею 23,1 м. к.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про витребовування у ОСОБА_6 нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від майна ОСОБА_6 та будь-яких третіх осіб та передати його позивачам не підлягають до задоволення, так як до правовідносин, які виникли застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності та витребування майна, то не підлягає до задоволення похідна вимога про зобов`язання реєстратора скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 площею 23,1 м. к.

Відтак, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись 4,10,12,76,81,263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , витребування у ОСОБА_6 нежитлового приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від майна ОСОБА_6 та будь-яких третіх осіб та передачі його ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , зобов`язання скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення виготовлено 23 грудня 2023 року.

Головуючий суддя І.Б. Марціцка