Провадження № 2/161/2824/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 жовтня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 25 квітня 2023 року надала відповідачу позику у розмірі 61 110,00 грн. на строк до 07 травня 2023 року, про що відповідач надав відповідну розписку.

Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику не повернув.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за позикою у розмірі 61 110,00 грн., а також відсотки за користування позикою у розмірі 1 674,24 грн.

Позивач у судове засідання не прибула, але у письмовій заяві її представник просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем 25 квітня 2023 року було надано позивачу розписку такого змісту:

«Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспортні дані), ІНФОРМАЦІЯ_2 одержав в боргу від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспортні дані), грошові кошти в сумі 61 110 грн. 00 коп. (сума прописом). Зобов`язуюсь повернути отримані гроші в повному обсязі вчасно до 07 травня 2023 року, без відсотків. У разі недотримання цього обов`язку зобов`язуюсь виплатити пеню 0%. Передані грошові кошти за цією розпискою мають статус позики згідно чинного законодавства України. Після повернення грошових коштів ОСОБА_1 повертає ОСОБА_2 розписку (а.с.4).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 61 110,00 грн., без сплати відсотків за користування нею.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений строк повернення позики, а саме до 07 травня 2023 року.

Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, а тому основну суму позики у розмірі 61 110,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

При цьому суд відхиляє надану відповідачем квитанцію АТ «Універсал Банк» від 25 квітня 2023 року на суму 20 000,00 грн., оскільки такий платіж був здійснений в той же день, що і видана розписка та отримана позика у сумі 61 110,00 грн. Враховуючи, що платіж здійснений о 09 год. 02 хв., відповідач не довів, що ці кошти є саме тими коштами, які він взяв у борг за розпискою 25 квітня 2023 року. До того ж, у наданій квитанції не зазначено у зв`язку з чим були сплачені кошти, а також на користь кого конкретно. Будь-якої економічної доцільності відразу повертати позику в день її отримання шляхом банківського переказу о 09 год. 02 хв., відповідач суду також не пояснив (а.с.38).

Одночасно слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою, адже у розписці зазначено про відсутність обов`язку відповідача сплачувати проценти за нею. Посилання представника позивача у позові на положення ч.1 ст.1048 ЦК України є помилковими, оскільки в них мова йде про випадок, коли сторони передбачили плату за користування коштами, які надані у позику, але не визначили розмір такої плати. В даному випадку зі змісту розписки очевидно, що позивачем надавалися відповідачу кошти без встановлення плати за користування ними та обов`язку позичальника сплачувати відповідні проценти. Позовних вимог про стягнення процентів, передбачених ст.625 ЦК України, позивач суду не заявляла, а суд не вправі самостійно виходити за межі підстав позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 044,94 грн. (1 073,60 х (61 110,00 / 62 784,24)).

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 61 110,00 грн. (шістдесят одна тисяча сто десять гривень).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 044,94 грн. (одна тисяча сорок чотири гривні дев`яносто чотири копійки).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено та підписано 03 жовтня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк