МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 486/399/21
Провадження № 22-ц/812/84/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кірімової О.М. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року Комунальне некомерційне підприємство "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позову зазначало, що наказом Департаменту Соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 27.12.2019р. № 248 виконання обов`язків директора комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня Южноукраїнської міської ради» тимчасово було покладено на ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року.

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 видала та підписала наказ № 216 О про розірвання трудового договору з заступником головного лікаря з організаційно - методичної роботи КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради ОСОБА_2 на підставі п.1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року у справі №486/691/20 звільнення ОСОБА_2 визнано незаконним та скасовано Наказ від 10.04.2020р. №216 О, а також стягнуто з КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14 квітня по 25 вересня 2020 року в сумі 96640 гривень 29 копійок з урахуванням податків і обов`язкових платежів.

Таким чином, рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 незаконно звільнено на підставі Наказу, виданого ОСОБА_1 , яка на той час виконувала обов`язки директора КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Рішення суду набрало законної сили та повністю виконано КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня». Отже, на користь ОСОБА_2 з позивача було стягнуто кошти в розмірі 96640,29 гривень.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Проаналізувавши положення п. 8 ч.1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, роз`яснення, викладені у п.33 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», та посилаючись на те, що у зв`язку з незаконним звільненням працівника відповідно до наказу виданого ОСОБА_1 та виплатою позивачем за рішенням суду ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїської міської ради була нанесена матеріальна шкода в розмірі 96640,29 гривень, позивач вважає, що має право регресної вимоги до відповідача по стягненню заподіяної підприємству шкоди у повному розмірі.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2022 року позов КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради матеріальну шкоду в сумі 96640,00 грн., а також витрати на оплату судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що в якості доказів її вини, суд першої інстанції послався на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі № 486/691/20. Проте, на її думку, судом першої інстанції проігноровано обставини, які чітко зазначені в постанові Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, зокрема те, що вона не була стороною по справі №486/691/20, розгляд цієї справи здійснювався судами виключно на підставі доказів, що були надані сторонами по справі, внаслідок чого надані нею докази, які свідчили про введення суду в оману представниками КНП «ЮМЛ» не були взяті до уваги.

Окрім того, в силу приписів статті 54 ЦПК України, і це окремо зазначено в мотивувальній частині постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року по справі №486/691/20, висновки суду, викладені у мотивувальній частині рішення, відповідно до положень статті 54 ЦПК України не є безумовною підставою для стягнення з неї сум, сплачених підприємством за судовим рішенням, та не позбавляють її права доводити відсутність обставин, що зумовлюють її відповідальності за статтею 237 КЗпП України

ОСОБА_1 зазначає, що оскільки вона не була повідомлена про розгляд Южноукраїнським міським судом Миколаївської області справи №486/691/20, то у суду не було законних підстав вважати преюдиційними факти, що встановлені судовими рішеннями по справі №486/691/20, а тому розглядаючи справу №486/399/21, суд зобов`язаний був об`єктивно дослідити всі обставини справі в їх сукупності, чого зроблено не було.

Навпаки, всупереч імперативним приписам ст. 54 ЦПК України, суд визнав вже встановленими судовими рішеннями юридичні факти та фактично ухилився від розгляду справи по суті, що призвело до винесення неправосудного рішення.

Окремою підставою для неможливості врахування Арбузинським районним судом Миколаївської області в якості встановленого юридичного факту постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року по справі № 486/691/20 є та обставина, що під час розгляду її апеляційної скарги на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року по справі №486/691/20 позивач ОСОБА_2 та відповідач КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» по даній справі поєднались в одній особі, адже керівником була саме ОСОБА_2 , яка діяла в умовах реального конфлікту інтересів, не повідомивши про це Миколаївський апеляційний суд.

Про це свідчить постанова Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 грудня 2021 року по справі №486/1594/21 про притягнення заступника директора КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» з організаційно - методичної роботи ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, що пов`язані з корупцією.

Зокрема, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за те, що після відкриття ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі № 486/691/20 апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року, 24 червня 2021 року між адвокатським бюро «Борисенко О.В.», в особі керівника ОСОБА_3 та КНП «ЮМБЛ» Южноукраїнської міської ради в особі в.о. директора Мазнікова І.Г. укладено договір про надання правової допомоги № 296 від 24 червня 2021 у зв`язку із тим, що позов до КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» від ОСОБА_2 (як фізичної особи) судом 1 -ї інстанції задоволений частково та ОСОБА_2 поновлено в посаді.

КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» підготовлені та направлені до Миколаївського апеляційного суду наступні документи: відзив на апеляційну скаргу № 2416/01-03 від 29 червня 2021 року, клопотання про закриття апеляційного провадження № 2417/01-03 від 29 червня 2021 року, клопотання про проведення судового засідання без участі представника відповідача, тобто без КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» № 2418/01-03 від 29 червня 2021 року та заяву про розподіл судових витрат № 2419/01-03 від 29 червня 2021 року. Вказані документи підписані особисто ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 296 від 24 червня 2021 року між АБ «Борисенко О.В.» та КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Таким чином, ОСОБА_2 , будучи позивачем у справі, рішення по якій оскаржувалась у Миколаївському апеляційному суді, не повідомила про виникнення реального конфлікту інтересів, вчинила дії та прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, а саме, підписала та направила до Миколаївського апеляційного суду вищевказані документи.

Також апелянт зазначає, що підтвердженням порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недбалого ставлення до розгляду справи є той факт, що в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення судом зазначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення і це при тому, що згідно імперативних приписів статті 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що суд повинен був звернути увагу на те, що в матеріалах справи № 486/691/20 чітко зроблено два правових висновки, які не оспорені ні КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», ні ОСОБА_2 , зокрема про те, що станом на дату звільнення ОСОБА_2 особа, яка виконувала обов`язки керівника КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», діяла процесуально правильно та дотрималась строків процедури вивільнення ОСОБА_2 ; станом на дату звільнення та на дату розгляду позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) скорочення посади, яку вона обіймала у КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» фактично не відбулося, штатний розпис змінено не було.

Наказом позивача № 11/01-11 від 11.01.2020 «Про внесення змін до штатного розпису», зокрема додатком №2 до цього наказу, було передбачено перелік посад, які виводяться зі штатного розпису КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» станом на 13.04.2020, в тому числі і посада заступника головного лікаря з організаційно - методичної роботи. Пунктом 1.5 цього наказу наказано «заступнику головного лікаря з економічних питань Завалій Т.В. підготувати та подати на погодження проект штатного розпису КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Положення чинного в Україні законодавства не містять визначення терміну «штатний розпис». Згідно листа Мінпраці України № 162/06/187-07 від 27.06.2007, штатний розпис, це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. А затвердження керівником підприємства штатного розпису здійснюється шляхом видання спеціального нормативного акту (наказу), який визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць по структурних підрозділах підприємства.

Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №1762 від 19.12.2019 затверджено Статут КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради.

Згідно пункту 1.1. Статуту позивача «КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради є лікарняним закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним підприємством, що надає послуги первинної (у т.ч. невідкладної) та вторинної (спеціалізованої) амбулаторної та стаціонарної медичної допомоги будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та діючим Статутом.

Згідно пункту 1.7. Статуту позивача «Уповноваженим органом управління Підприємства є Департамент соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, що є головним розпорядником бюджетних коштів», а п. 7.5.10 Статуту встановлено, що «керівник розробляє, затверджує та погоджує з Уповноваженим" органом управління штатний розклад підприємства».

Викладеним підтверджується, що позивач є юридичною особою - комунальним некомерційним підприємством, що створено органом місцевого самоврядування Южноукраїнською міською радою Миколаївської області у встановленому порядку та повністю утримується за рахунок державного та місцевого бюджету, тобто є «бюджетною установою» в розумінні пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, яка може здійснювати свою діяльність тільки за умови належного затвердження відповідного кошторису.

Пунктом 30 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України передбачено законодавче визначення кошторису, зокрема «кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень».

Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ». Штатні розписи бюджетних установ затверджують у місячний строк з початку року (п. 45 Порядку № 228).

Штатний розпис підвідомчої установи затверджується керівником установи вищого рівня (якщо законодавством не встановлений інший порядок затвердження) (п. 32 Порядку № 228). А якщо установи вищого рівня немає райдержадміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради (п. 35 Порядку № 228).

Штатний розпис бюджетної установи розпорядника нижчого рівня затверджує одночасно з його кошторисом головний розпорядник коштів (п. 37 Порядку № 228). Зміни до штатних розписів вносяться в порядку і за формою, встановленими для їх затвердження (п. 47 Порядку № 228).

Таким чином, новий штатний розпис КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», без врахування посад, що підлягають скороченню, мав бути введений в дію тільки після дати закінчення двомісячного строку попередження працівників про їх звільнення та мав бути погоджений керівником установи вищого рівня - департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, а саме з 01.05.2020.

ОСОБА_1 зазначає, що з метою введення в дію штатного - розпису позивача нею, як особою, що виконувала функції керівника позивача, 11.01.2020 наказано заступнику головного лікаря з економічних питань Завалій Т.В. підготувати та подати на погодження до департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради проект штатного розпису КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Як вбачається з листа департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради вих. №1637/09-01-12 від 23.04.2021, документообігом ДСП та ОЗ не передбачено створення окремого розпорядчого документу, яким погоджується введення в дію штатного розпису позивача. Погодження штатного розпису проводиться ДСП та ОЗ на першому аркуші, шляхом підпису керівника ДСП та ОЗ та скріплення гербовою печаткою, згідно вимог статуту та контракту з керівником КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Оскільки мінімальним бюджетним періодом роботи бюджетної установи є місяць, то штатний розпис КПН «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», який мав бути введений в дію з 01.05.2020 ОСОБА_1 , як особою, що виконувала обов`язки керівника позивача мав бути наданий на погодження до ДСП та ОЗ до 30.04.2020 включно та введений в дію з 01.05.2020.

Однак, ні під час розгляду судової справи №486/691/20, ні під час розгляду даної справи, позивач умисно не поінформував суд про ту обставину, що наказом директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Доценко І.А. зранку 30.04.2020 було усунуто від виконання обов`язків керівника комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Тим самим, з 30 квітня 2020 року вона була позбавлена можливості вжити будь яких заходів для введення в дію з 01.05.2020 штатного розпису позивача, а обов`язок ввести в дію оновлений штатний розклад органом управління лікарнею було покладено на іншу особу, яка виконувала функції керівника позивача.

25 серпня 2020 року наказом №374-0 від 21-.08.2020 року припинений трудовий договір між нею та КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Апелянт вважає, що викладеним чітко підтверджується та обставина, що нею, як особою, яка виконувала функції керівника позивача, було правильно вчинено всі процесуальні та процедурні дії щодо припинення трудового договору з ОСОБА_2 , а введення в дію нового штатного розпису без наявності в ньому посади, яку обіймала ОСОБА_2 , жодним чином не залежало від її волі, її можливостей та посадових обов`язків, оскільки з 30.04.2020 по 25.09.2020 вона не виконувала обов`язки керівника КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» та не мала права видачі належного наказу.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи.

Проте, це не унеможливлює при вирішенні питання про стягнення шкоди з такої службової особи врахування ступеня її вини в спричиненні шкоди, виходячи з аналізу її дій та інших обставин, що передували прийняттю незаконних наказів про звільнення.

Вказує, що як убачається з матеріалів даної цивільної справи, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25.09.2020 по справі № 486/691/20 встановлено, що причиною поновлення працівника на роботі стало не введення посадовими особами позивача в дію штатного розпису КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», на що вона не могла вплинути з об`єктивних причин (відсторонення від виконання обов`язків керівника комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня»).

Крім того, на визначення строку вимушеного прогулу, а відтак і на визначення розміру сум до стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вплинули також і строки розгляду справи.

Так, аналіз матеріалів справи № 486/691/20 свідчить про те, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 12.05.2020. 13.05.2020 було відкрито провадження у справі та призначено до попереднього судового засідання на 10.06.2020. В подальшому справа призначалася для розгляду і у інші судові засідання, а саме на 07.07.2020, 13.07.2020.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду від 06.07.2020 від КНП «Южноукраїнська міська лікарня» витребовувались докази, які останнє не надавало в судове засідання і тільки в судовому засіданні 25.09.2020 було постановлено судове рішення у справі.

Перенесення розгляду справи відбувалося через неодноразове посилання представника КНП «Южноукраїнська багатопрофільна лікарня» на існування обставин адаптивного карантину, який аж ніяк не перешкоджав уповноваженому представнику (юристу лікарні) прибути в судове засідання, оскільки юрист лікарні жодним чином не задіяний в боротьбі з коронавірусом.

Тому апелянт вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що в тривалості розгляду справи об`єктивно відсутня її вина.

Всі вказані вище обставини та доводи були проігноровані судом першої інстанції, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права та винесення неправосудного рішення.

Враховуючи викладені обставини, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня».

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

До судового засідання учасники процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, просили розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наказом директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 27 грудня 2019 року № 248 обов`язки директора КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради тимчасово покладено на заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради Доценко І.А. з 27 грудня 2019 року (а.с. 12).

Наказом № 11/01-11 від 11 січня 2020 року "Про внесення змін до штатного розпису", додатком № 2 до цього наказу, передбачено перелік посад, які виводяться зі штатного розпису комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради станом на 13 квітня 2020 року, в тому числі і посада заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (59-62).

Наказом № 216-О від 13 квітня 2020 року ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (припинений трудовий договір) у зв`язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП. Наказ підписаний керівником підприємства ОСОБА_1 (а.с. 11).

Наказом директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28 квітня 2020 року № 65-к ОСОБА_1 увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради з 30 квітня 2020 року (а.с. 13).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» №216-О від 13 квітня 2020 року «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" з 13 квітня 2020 року. Стягнуто з КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2020 року по 25 вересня 2020 року в сумі 96640,29 грн. з урахуванням податків і обов`язкових платежів, 2000 грн. моральної шкоди та судовий збір в сумі 1975, 36 грн. (а.с. 6 -10).

Вказане рішення суду, вважаючи таким, що порушує її права, ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 8 липня 2021 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року залишено без змін. (а.с.251-255).

Вказаними рішенням та постановою встановлено певні обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі, зокрема, щодо недотримання вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня".

Так, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року встановлено, що згідно наказів про внесення змін до штатного розпису та повідомлення про вивільнення, КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" не визначило та не повідомило дату введення в дію нового штатного розпису, у наступних повідомленнях, а також у наказі про припинення трудового договору КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" також не визначено, коли вводиться в дію новий штатний розпис, штатний розпис, введений в дію 01 січня 2020 року, станом на день розгляду справи не змінений, посада заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи не скорочена. Таким чином, незважаючи на процесуальну правильність дій відповідача та дотримання строків процедури вивільнення ОСОБА_2 , станом як на день розгляду справи, так і на день звільнення позивача відсутня основна підстава для звільнення, а саме скорочення посади фактично не відбулося, штатний розпис не змінений. Відсутність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_2 , а саме не доведеність дійсного скорочення її посади, стало підставою для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заподіяної моральної шкоди.

У постанові Миколаївського апеляційного суду від 8 липня 2021 року зазначено, що основні висновки суду першої інстанції про те, що при звільненні були порушені трудові права ОСОБА_2 , відповідають обставинам справи та вимогам трудового законодавства. При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 цих висновків не спростовують. Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним норм трудового законодавства.

Наказом КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради від 28.09.2020 року № 436-О, скасовано наказ № 216-О від 10.04.2020 року про звільнення ОСОБА_2 та поновлено останню на посаді заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради з 13.04.2020 року (а.с. 92).

На підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року та згідно із платіжними дорученнями (а.с. 14-20, 22-28) ОСОБА_2 виплачено середній заробіток в розмірі 96640.00 грн. та 2000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 30, 41).

Отже, внаслідок поновлення на роботі ОСОБА_2 , на користь останньої з КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 96640.00 грн з урахуванням податків і обов`язкових платежів.

КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради виплатило ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 96640.00 грн.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-приємців та громадських формувань (а.с.136), вищим органом управління комунального некомерційного підприємства "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради є Южноукраїнська міська рада.

Проаналізувавши положення пунктів 7.5.6, 7.5.10, 7.5.11, 7.5.13, 7.5.16 статуту КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради 19.12.2019 року № 1762 у редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, суд дійшов висновку, що сам факт прийняття відповідачем наказу, визнаного рішеннями суду незаконним, щодо звільнення працівника комунального підприємства, керівництво яким на той час здійснював відповідач, є підставою для покладення на нього відповідальності за наслідки такого розпорядчого документу шляхом стягнення саме з нього шкоди, завданої комунальному підприємству незаконним звільненням працівника.

Посилаючись на положення частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України, а також на те, що преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову, суд першої інстанції виходив із того, що вказаними рішеннями встановлено незаконність звільнення зазначеного працівника закладу.

Крім того, судом було зазначено, що під час розгляду справи, посилаючись на часткове визнання позовних вимог, відповідач не оспорювала незаконність наказу № 216-О від 13.04.2020 року про припинення трудового контракту з ОСОБА_2 у зв`язку із скороченням штату, однак посилалася на незначний ступінь її вини та вважала, що може нести відповідальність лише з 14 квітня 2020 року, (наступний день після підписання незаконного наказу про звільнення ОСОБА_2 ) по 29 квітня 2020 року, тобто по день увільнення ОСОБА_1 . Також зазначає, що введення в дію штатного розпису в новій редакції мало відбутися 01 травня 2020 року, вже після її увільнення.

Необхідність скорочення штату лікарні та визначення посад, які підлягають скороченню, повинно було погоджуватися з Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради.

З наданого відповідачем листа Департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради № 1637/09-01-12 від 23.04.2021 року вбачається, що окремого документу, яким погоджується введення в дію штатного розкладу/розпису, документообігом Департаменту соціальних питань та охорони здоров`я, не передбачено. Погодження штатного розкладу/розпису проводиться Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я на окремому аркуші, шляхом підпису керівника департаменту та скріплення гербовою печаткою, згідно вимог статуту та контракту з керівником КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" (а.с.58). Даний лист датований 2021 роком, тоді, як обставини, що є предметом розгляду даної справи відбулися у 2020 році. Також з даного листа видно, що погодження штатного розпису не передбачає тривалої процедури його погодження.

Крім того, суд виходив з того, що відповідач не надала суду доказів того, що вона вживала будь-які дії для погодження з Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я штатного розпису підприємства за період з 11 січня 2020 року, в тому числі, з 14 квітня 2020 року по 29 квітня 2020 року, задля уникнення та відновлення порушених прав звільненого працівника, та чи відновилися б порушені права ОСОБА_2 за один день після звільнення відповідача, вже 01 травня 2020 року та чи перестали б існувати обставини, які стали підставою для винесення незаконного наказу про звільнення.

Тому, виходячи з аналізу дій відповідача та інших обставин, що передували прийняттю незаконного наказу про звільнення, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, суд першої інстанції вважав, є повною та доведеною.

Отже, відповідач мала право і повинна була внести зміни до штатного розпису підприємства у відповідності до вимог трудового законодавства, оскільки саме на ОСОБА_1 було покладено весь обсяг повноважень керівника та вона є тією службовою особою, за наказом якої відбулося звільнення працівника закладу.

Свідчать матеріали справи також про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завданої шкоди внаслідок визнання його незаконним та скасування у вигляді сплати КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника закладу, який видав незаконний наказ.

Звільнення ОСОБА_1 з роботи не звільняє її від матеріальної відповідальності перед позивачем.

Проаналізувавши положення ст. 130, п.8 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 року № 14", пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року № 9, висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, суд дійшов висновку, що визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд не має можливості застосувати норму ст. 137 КЗпП України та враховувати ступінь вини.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана, майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка винна у незаконному звільненні працівника ОСОБА_2 , має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 96640грн.

Посилання відповідача на те, що наказ про введення в дію штатного розпису в новій редакції можна видавати лише після спливу терміну, визначеного в наказі про скорочення штату працівників, та за умови, що всі працівники, які підлягали вивільненню за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України звільнені, не ґрунтується на вимогах закону та дані обставини були предметом розгляду Южноукраїнського міського суду.

Також приймаючи рішення, суд вважав, що надання аналізу посиланню відповідача на тривалість строків розгляду Южноукраїнським міським судом справи № 486/691/20, за яким ухвалено рішення 25 вересня 2020 року, суперечить вимогам статті 2 Цивільно-процесуального Кодексу України щодо завдань та основних засад цивільного судочинства та вимогам Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо повноважень суду першої інстанції. Крім того, доказів зазначених обставин відповідачем суду не надано.

Помилковим вважав суд і посилання відповідача на можливість відшкодування нею середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак без урахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки згідно норм ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП, грошові суми середнього заробітку за вимушений прогул віднесено до прямої дійсної шкоди, яка може бути стягнута з службової особи, незалежно від джерел їх походження з урахуванням видатків, які були сплачені роботодавцем у зв`язку з виплатою працівникам заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди пов`язаної із незаконним звільненням ОСОБА_2 , оскільки саме за її наказом, як керівника підприємства, відбулося таке звільнення.

Надані відповідачем в якості доказів наказ № 168/01-01 від 01.09.2020 року про затвердження штатного розпису та штатний розпис на 2020 року, затверджений директором підприємства 01.09.2020 року (а.с. 80, 81), суд не бере до уваги, оскільки посади на підприємстві вводилися з 1 вересня 2020 року, тобто після звільнення відповідача.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для покладання на ОСОБА_1 обов`язку щодо відшкодування у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини позивачу незаконним звільненням працівника ОСОБА_2 , оскільки згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП відповідно до законодавства службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівників на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Як зазначено в постанові Пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015р. «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», відповідно до п.8 ч.1 ст.134 і ст.237 КЗпП матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками).

Згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу.

Судам слід пам`ятати, що у такому випадку прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним).

Судом правильно на підставі аналізу матеріалів справи встановлено, що на час звільнення працівника КНП «Южноукраїнська міська лікарня» ОСОБА_2 тимчасово виконуючим обов`язки директора КНП «Южноукраїнська міська лікарня» з 27 грудня 2019 року була ОСОБА_1 на підставі наказу директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 27 грудня 2019 року за № 248.

Правильним є також висновок суду з зазначених в рішенні суду підстав, а саме аналізу положень статуту КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради 19.12.2019 року № 1762 у редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, що директор підприємства у межах своєї компетенції видає накази та інші акти, дає вказівки, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства (п. 7.5.6.); розробляє, затверджує та погоджує з Уповноваженим органом управління штатний розклад підприємства (п. 7.5.10); приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин, укладає трудові договори з працівниками підприємства (п.7.5.11); призначає на посаду та звільняє заступників, керівників структурних підрозділів, інших працівників підприємства (п. 7.5.13.); несе відповідальність за збитки, завдані підприємству з вини директора підприємства в порядку, визначеному законодавством (п.7.5.16).

Отже, відповідач мала право і повинна була прийняти остаточне рішення про наявність підстав для звільнення працівника у відповідності до вимог трудового законодавства, в тому числі, перевіривши дотримання цих вимог в процесі здійснення процедури звільнення працівника.

Як убачається з наказу № 216-0 від 10.04.2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи, він видавався за підписом в.о. директора КНП «Южноукраїнська міська лікарня» Доценко І.А. Отже, відповідач ОСОБА_1 і є тією службовою особою, за наказом якої відбулося звільнення працівника закладу.

За такого посилання апелянта, що відповідач не повинна за діючим законодавством нести відповідальність за незаконне звільнення працівників, не відповідає трудовому законодавству, що регулює правовідношення, які виникли між сторонами, та є його суб`єктивним тлумаченням як обставин справи, так і вимог зазначеного вище трудового законодавства.

Не є достатньою самостійною підставою для відмови у позові також посилання апелянта на не залучення її до участі у справі під час розгляду справи про поновлення на роботі ОСОБА_2 , оскільки на час ухвалення судом рішення про поновлення на роботі ОСОБА_2 діючий ЦПК України не передбачав обов`язкового залучення до у часті у справі за ініціативою суду у якості третьої особи на стороні відповідача службової особи, за розпорядженням якої було здійснено звільнення (ст. 52-54 діючого ЦПК України). Наслідки незалучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, передбачені ч.2 ст. 54 діючого ЦПК України, а саме: у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Крім того ч.5 ст. 82 діючого ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За такого, не залучення службової особи, за наказом якої відбулося звільнення працівника з роботи, до участі у справі під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі, не є самостійною та обов`язковою підставою для відмови у позові про стягнення з цієї службової особи збитків (грошових сум, виплачених звільненому працівникові за період вимушеного прогулу), спричинених підприємству незаконним звільненням працівника, проте дана особа може в загальному порядку спростовувати обставини, що були встановлені під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі.

Згідно матеріалів справи, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року у справі № 486/691/20 встановлено, що згідно наказів про внесення змін до штатного розпису та повідомлення про вивільнення, КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" не визначило та не повідомило дату введення в дію нового штатного розпису, у наступних повідомленнях, а також у наказі про припинення трудового договору КНП "Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня" також не визначено, коли вводиться в дію новий штатний розпис, штатний розпис, введений в дію 01 січня 2020 року, станом на день розгляду справи не змінений, посада заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи не скорочена. Таким чином, незважаючи на процесуальну правильність дій відповідача та дотримання строків процедури вивільнення ОСОБА_2 , станом як на день розгляду справи, так і на день звільнення позивача відсутня основна підстава для звільнення, а саме скорочення посади фактично не відбулося, штатний розпис не змінений.

Згідно вказаного рішення суду саме відсутність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_2 , зокрема, не доведеність дійсного скорочення її посади, стало підставою для визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення, поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 квітня по 25 вересня 2020 року у розмірі 96640,29грн та заподіяної моральної шкоди у розмірі 2000грн.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи № 486/691/20 зроблено два правових висновки про те, що станом на дату звільнення ОСОБА_2 особа, яка виконувала обов`язки керівника КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», діяла процесуально правильно та дотрималась строків процедури вивільнення ОСОБА_2 , що на думку апелянта свідчить про відсутність вини ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2 , оскільки вони вирвані з контексту рішення і є суб`єктивною оцінкою апелянта змісту зазначеного рішення суду.

Отже, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року встановлено незаконність звільнення ОСОБА_2 . Відповідачем дані висновки під час розгляду справи, рішення у якій переглядається, не спростовані.

Так, під час розгляду справи судоми першої інстанції ОСОБА_1 була надана можливість оскарження рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року в апеляційному порядку. За результатами перегляду справи за її апеляційною скаргою Миколаївський апеляційний суд постановою від 08 липня 2021 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року залишив без змін.

При цьому, згідно змісту постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року судом встановлено, що наказом №11/01-01 від 11 січня 2020 року зі штатного розпису виведені деякі посади підприємства, в тому числі і посада заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи. 3 лютого 2020 року наказом №90-о ОСОБА_2 попереджено про майбутнє вивільнення, з яким її було ознайомлено 5 лютого 2020 року. До наказу доданий перелік вакантних посад станом на 3 лютого 2020 року, з яким ОСОБА_2 ознайомилась та надала згоду на переведення на посаду лікаря-педіатра-неонатолога письмово 5 лютого 2020 року , 4 березня та 7 квітня 2020 року. 9 квітня 2020 року позивача було письмово повідомлено про невідповідність її кваліфікації вимогам до посади лікаря-педіатра-неонатолога та роз`яснено, що така посада була запропонована їй помилково. Надано уточнений перелік вакантних посад. Згоди органу профспілкової організації підприємства на звільнення ОСОБА_2 не отримано. Наказом №216-О від 13 квітня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (припинений трудовий договір) у зв`язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП. Наказ підписаний керівником підприємства ОСОБА_1 . Суду першої інстанції був наданий штатний розпис підприємства, який діяв протягом 2020 року та містив посаду заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи. Наказ про затвердження нового штатного розпису з урахуванням скорочення чисельності або штату працівників як до, так і після звільнення ОСОБА_2 , відповідач КНП «ЮМБЛ» суду не надав. На наявність такого наказу (розпорядження) представник відповідача не посилався. Зміни до штатного розпису щодо скорочення посади позивачки не вносились.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що КНП «ЮМБЛ» не довів станом на 13 квітня 2020 року дійсні зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників підприємства, а тому дійшли висновку про звільнення ОСОБА_2 за пунктом 1 статті 40 КЗпП без достатніх підстав. Не доведено було також неможливість працевлаштування ОСОБА_2 , в тому числі і забезпечення можливості отримати кваліфікацію неонтолога, як то передбачено частиною 2 статті 40 КЗпП.

Надані відповідачем під час розгляду справи докази не спростовують зазначених висновків суду, оскільки, виконуючи приписи п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року " Про практику розгляду судами трудових спорів", суди розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.

При цьому ці зміни повинні бути саме на час звільнення працівника. В даному випадку на 13 квітня 2020року. Тобто новий штатний розпис повинен був бути затвердженим до 13 квітня 2020р. Відсутність затвердженого штатного розпису на день звільнення працівника (в даному випадку 13 квітня 2020р.) є підставою вважати, що зміни в організації виробництва і праці на час звільнення не відбулися, що робить неможливим звільнення працівника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Не змінює цього і посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ».

При цьому колегія суддів виходить з того, що у законодавстві України штатний розпис згадується в ч. 3 cт.64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, штатний розпис.

У п. 1 ч. 1 cт. 40 Кодекс законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані за ініціативою власника або уповноваженого ним органу у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, скорочення штату працівників без штатного розпису зробити неможливо, він є необхідним документом для звільнення працівників у зв`язки з вказаними умовами. Отже для дотримання норм трудового законодавства без штатного розпису не обійтися.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2007 року № 162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розпису містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.

Також слід зауважити, що питання, пов`язані з обліком штатних працівників, регулюються наказом Держкомстату від 28.09.2005 № 286, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30.11.2005 за № 1442/11722 «Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників», дія якого поширюється на всіх юридичних осіб, їх філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, що використовують найману працю.

Розроблення штатного розпису має здійснюватися на основі внутрішніх організаційно-нормативних документів (чинна структура і чисельність, положення з оплати праці) та з урахуванням вимог нормативно-правових актів, зокрема Класифікатора професій ДК 003-2010 (назви посад і професій мають відповідати назвам у Класифікаторі). Для бюджетних установ типова форма затверджена наказом Міністерства фінансів України № 57 від 28.01.2002 р.

Обмеження відносно терміну затвердження штатного розпису є лише для бюджетних установ - вони затверджують свої штатні розписи в місячний строк з початку року (згідно абзацу 1 п. 45 постанови КМУ № 228 від 28.02.2002 p. «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження i основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ»).

Штатний розпис затверджується наказом керівника підприємства, який складають у довільній формі. Головне, що має бути вказане в наказі, - це дата, з якою передбачено введення в дію штатного розпису. Вона може відрізнятися від дати видання наказу або збігатися з нею. "Заднім числом" ввести в дію штатний розпис не можна - це єдине обмеження.

Протягом року до штатного розпису може бути внесено зміни в разі введення (виведення) штатних одиниць, змін розміру посадових окладів, а також змін суттєвих умов праці (назв посад, розрядів, категорій тощо). Зміни до штатного розпису вносяться на підставі наказу по підприємству, в якому повинні бути висвітлені причини внесення цих змін.

Кількість і періодичність змін штатного розпису протягом поточного року не обмежена.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 , як особою, що виконувала функції керівника позивача, з метою введення в дію штатного - розпису позивача 11.01.2020 було видано наказ №11/01-01, яким наказано заступнику головного лікаря з економічних питань Завалій Т.В. вивести зі штатного розпису КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» вакантні посади згідно додатку 1 та додатку 2. Контроль за виконанням наказу вона залишила за собою.

Проте, на час звільнення ОСОБА_2 13 квітня 2020р. новий штатний розпис не був погоджений з департаментом соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, хоча згідно п.7.5.10 статуту КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» саме ОСОБА_1 , як особа, що виконувала функції керівника позивача, повинна була розробляти, затверджувати та погоджувати з Уповноваженим органом управління штатний розклад підприємства.

За такого, усунення наказом директора департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради Доценко І.А. зранку 30.04.2020 від виконання обов`язків керівника комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» та подальше припинення з нею трудового договору, не мають правового значення у справі. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає помилковими ствердження відповідача, що новий штатний розпис мав бути погоджений керівником установи вищого рівня - департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради та введений в дію тільки після дати закінчення двомісячного строку попередження працівників про їх звільнення, а саме з 01.05.2020.

Фактично новий штатний розпис було затверджено тільки наказом КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» № 168/01-01 від 01.09.2020р. з 01 вересня 20202р.

На виконання вказаних судових рішень наказом КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» № 436-О від 28.09.2020р. ОСОБА_2 поновлено на раніше займаній посаді та введено до штатного розпису посаду заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи з 28 вересня 2020.

Введення даної штатної одиниці було необхідним для виконання рішення суду, однак це не свідчить про відсутність даної посади у штатному розписі на час звільнення 13 квітня 2020р. ОСОБА_2 . Не є належним доказом цього і оновлений список вакантних посад станом на 01 вересня 2020р.

При цьому, колегія суддів виходить із приписів ч.2 ст. 78 ЦПК України про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розмір виплаченого поновленій на роботі ОСОБА_2 заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем під час розгляду даної справи, не оспорюється.

Правильним є також висновок суду про те, що матеріали справи свідчать про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завданої шкоди внаслідок визнання його незаконними та скасування у вигляді сплати КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника закладу, який видав незаконний наказ.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому згідно п.8 ст. 134 КЗпП України службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, є суб`єктами повної матеріальної відповідальності.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками).

Проте, це не унеможливлює при вирішенні питання про стягнення шкоди з такої службової особи врахування ступеня її вини в спричиненні шкоди, виходячи з аналізу її дій та інших обставин, що передували прийняттю незаконних наказів про звільнення.

Як убачається з матеріалів даної цивільної справи та оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 486/691/20, в якій вирішувалося питання про поновлення ОСОБА_2 на роботі, відповідач на час її звільнення виконувала обов`язки директора КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня», нею були підписані всі накази, повідомлення, листи щодо процедури звільнення та сам наказ про звільнення ОСОБА_2 . Також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перед його виданням не перевірила в достатній мірі дотримання всіх вимог трудового законодавства, в тому числі, і в процесі здійснення процедури звільнення працівника.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність вини відповідача в заподіянні шкоди та про необхідність покладання на відповідача обов`язку відшкодування закладу шкоди, завданої оплатою поновленому працівнику на роботі часу вимушеного прогулу в повному обсязі.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що на визначення строку вимушеного прогулу, а відтак і на визначення розміру сум до стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вплинули також і строки розгляду справи № 486/691/20 (за позовами про поновлення ОСОБА_2 на роботі).

Так, аналіз матеріалів справи № 486/691/20 свідчить про те, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 12 травня 2020р. Ухвалою суду від 13 травня 2020р. було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в спрощеному порядку з повідомленням сторін на 10 червня 2020року. В подальшому справа призначалася для розгляду і у інші судові засідання, а саме на 06.07.2020р., 21.07.2020р., 07.09.2020р., 23.09.2020р. та 25.09.2020р., в якому і було постановлено судове рішення у справі.

Перенесення розгляду справи, призначеної на 10.06.2020р. 06.07.2020р. та 21.07.2020р. відбувалося за письмовими клопотаннями представника КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» у зв`язку з оголошенням карантину на території України.

06.07.2020р. ухвалою суду були витребувані КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» належним чином засвідчені копії штатного розпису станом на 11 січня та 13 квітня 2020р.

13 липня 2020р. на адресу суду надійшов відзив КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» з доданими документами, а 12 серпня 2020р.- копія штатного розпису на 2020р.

Проте, в судовому засіданні 21.07.2020р. суд відклав розгляд справи на 07 вересня 2020р. 07 вересня 2020р. розгляд справи не відбувся через неявку ОСОБА_2 , яка згідно її заяви перебувала за межами України. 23 вересня 2020р. до матеріалів справи за клопотанням представника КНП «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» було долучено перелік вакантних посад станом на 01.09.2020р. та оголошено перерву до 25 вересня 2020р.

Зазначені обставини свідчать про те, що тривалість розгляду справи не була надмірною та була пов`язана з необхідністю об`єктивного встановлення обставин справи, дії сторін не свідчать про зловживання своїми правами як учасниками справи, а доводи апеляційної скарги, що однією з причин тривалого на думку апелянта часу розгляду справи стало не надання КНП «Южноукраїнська міська лікарня» доказів, витребуваних ухвалою суду від 06.07.2020р. та надання їх тільки в судовому засіданні 25.09.2020 не відповідають матеріалам справи № 486/691/20.

Інші доводи апеляційної скарги, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2023 року