Справа № 461/5837/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/1870/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Матяш С.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника Львівського національного університету імені Івана Франка Чіхрака О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова 15 червня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, виплати доплати до посадового окладу, виплати надбавки до посадового окладу, стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що з 15 вересня 1998 року працювала в Львівському інституті економіки і туризму на посаді бухгалтера, з 14.10.2002 року - на посаді заступника головного бухгалтера.Зазначає, що наказом № 561 від 07.10.2004 року їй встановлено надбавку у розмірі 50 % до посадового окладу за складність і напруженість у роботі, а 01.02.2014 року між сторонами було укладено трудовий контракт, відповідно до п.4.1. якого, ОСОБА_1 встановлюється заробітна плата згідно посадового окладу, а згідно з п.4.2. контракту працівникам встановлюється надбавка 50 % посадового окладу за високі досягнення у праці, за складність і напруженість у роботі (при погіршенні показників діяльності надбавка знімається наказом ректора). Наказом №88-к від 04 березня 2020 року звільнено головного бухгалтера Інституту, а на позивачку покладено виконання обов`язків головного бухгалтера без встановлення доплати за виконання додаткової роботи. Зазначає, що 27.04.2020 року подала заяву про звільнення за власним бажанням з 18 травня 2020 року, а 09 червня 2020 року відповідач видав наказ №177-к, яким ОСОБА_1 звільнено з 18 травня 2020 року за власним бажанням. Також, наказом №177-к від 09 червня 2020 року було вирішено: зняти з позивача тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера інституту; виплатити позивачу компенсацію за 143 календарні дні чергової щорічної відпустки; за несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати за період з 04.03.2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу, яка встановлена позивачу згідно контракту, за складність, інтенсивність і досягнуті результати, які були неефективними; при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити через умови дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину.

Зазначає, що у зв`язку із звільненням на підставі наказу №177-к від 09 червня 2020 року, 11 червня 2020 року відповідач провів розрахунок з позивачкою, виплативши їй кошти в розмірі 30746.03 грн. Відповідач у листі № 01/1 від 05.01.2021 року зазначив, що з позивачкою було проведено повний розрахунок у день звільнення, 11.06.2020 року виплачено 30746,03 грн., враховуючи компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та зняття доплати 0,5 ставки до окладу за складність та досягнуті результати. З 07.03.2020 року до 18.05.2020 року на позивачку, як на заступника головного бухгалтера, було тимчасово покладено виконання обов`язків головного бухгалтера на підставі наказу №88-к від 04.03.2020 року та відповідно до п.2.9. посадової інструкції. Стверджує, що з ОСОБА_1 було знято доплату 0,5 ставки до окладу за складність та досягнуті результати у зв`язку з її відмовою складати та підписувати бухгалтерські звіти за І квартал та півріччя 2020 року. Окрім цього, в листі зазначено, що позивач відмовилась від виконання функціональних обов`язків головного бухгалтера інституту, не підписала акт передачі справ від 06.03.2020 року, фактично не виконувала обов`язків головного бухгалтера. Вважає, що наказ №177-к від 09.06.2020 року є незаконним та підлягає скасуванню. Крім цього, вважає, що відповідач незаконно не встановив та не виплатив доплати за тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера.

З вищенаведених підстав просить суд:

визнати незаконним та скасувати наказ №177-к від 09.06.2020 року ректора Львівського інституту економіки і туризму;

зобов`язати Львівського національного університету імені Івана Франка внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , зазначивши дату звільнення «09.06.2020 року»;

стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 :

1)заборгованість із виплати доплати 50 % посадового окладу заступника головного бухгалтера за суміщення професії головного бухгалтера за період з 07.03.2020 року по 09.06.2020 року у розмірі 11 364, 26 грн.;

2)заборгованість із виплати заробітної плати за період із 19 травня 2020 року по 09.06.2020 року у розмірі 6 856, 51 грн.;

3)заборгованість із виплати надбавки 50 % до посадового окладу за складність і напруженість у роботі за період з 04.03.2020 року по 18.05.2020 року у розмірі 10 781, 02 грн.;

4)компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 7 723, 88 грн.;

5)середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з 10.06.2020 року по день постановлення рішення суду, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 742,30 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова 15 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, виплати доплати до посадового окладу, виплати надбавки до посадового окладу, стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт покликається на те, що на підставі ч. 2 ст. 55, ч. 1 ст.78 ЦПК України всі докази, надані відповідачем після 12.10.2021 року є недопустимими , а тому не можуть братись судом до уваги. Вважає, що у зв`язку з тим, що на момент 07.03.2020 року посада головного бухгалтера стала вакантною, відповідач не мав права покласти на позивачку тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера, а відтак наказом №88-к від 04.03.2020 року відповідач безстроково, в односторонньому порядку, без виконання вимог ст.ст. 103,105 КЗпП України, фактично встановив позивачці з 07.03.2020 року суміщення посади головного бухгалтера без встановлення доплати за виконання додаткової роботи. Вважає безпідставними висновки суду про те, що позивачка відмовилась від виконання функціональних обов`язків головного бухгалтера інституту, про що свідчить її відмова підписати акт передачі справ від 06.03.2020 року, оскільки вона відмовилась від його підпису з тих причин, що відповідно до змісту акту до нього прикладались додатки, однак їй було запропоновано підписати лише акт без додатків. Більше того, після відмови підписати акт, іншого наказу про звільнення позивачки від виконання обов`язків головного бухгалтера не видавалось, інший працівник на цю посаду не призначався, будь-якого дисциплінарного стягнення до неї застосовано не було. Вважає, що відповідач незаконно вирахував із заробітної плати позивачки надбавку у розмірі 50% окладу заступника головного бухгалтера у розмірі 10 781,02 грн. за період з 04.03.2020 року до 18.05.2020 року, оскільки надбавка може бути знята лише у разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни, за умови повідомлення працівника про таке, не пізніше ніж за два місяці, більш того, вона не може бути вирахувана із заробітної плати за попередній період. Стверджує, що в порушення ст. 103 КЗпП України, ч. 4 ст. 97 КЗпП України, та ст. 22 Закону України «Про оплату праці», ч. 2 п. 3.2 колективного договору, відповідач не повідомив її про зняття надбавки за два місяці. Апелянт звертає увагу суду на те, що у зв`язку з тим, що відповідачем 18.05.2020 року не було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 підставі ч. 2 ст. 38 КЗпП України та не проведено повного розрахунку, позивачка не вимагала розірвання трудового договору та працювала дистанційно, а відтак датою звільнення позивачки є 09 червня 2020 року, про що в той же день було видано відповідний наказ, відтак ОСОБА_1 мала право на оплату праці включно до 09 червня 2020 року. Стверджує, що позивачка не отримувала від відповідача листів щодо надання пояснень факту відсутності на робочому місці, такий факт не відображений у табелі обліку робочого часу, а розрахунок при звільненні було проведено 10 червня 2020 року, що суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України. Зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не мотивував відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за період з 19 травня 2020 року до 09 червня 2020 року, яка становить 6 856,51 грн. та щодо стягнення компенсації за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 7 723,88 грн. за період з 13 жовтня 2015 року по 09 червня 2020 року. Апелянт вважає, що оскільки відповідачем дата звільнення позивачки визначена невірно, датою її звільнення вважається саме дата видання наказу №177-к, тобто 09 червня 2020 року, відтак позивачка має право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 742.30 грн. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Львівського національного університету імені Івана Франка Чіхрака О.М. щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді заступника головного бухгалтера, з 04.03.2020 року виконувала обов`язки головного бухгалтера, що було передбачено її функціональними обов`язками без встановлення їй за це доплати. Крім цього, суд дійшов висновку про законність наказу №117-к від 09.06.2020 року, яким позивачку звільнено з роботи з 18.05.2020 року, оскільки саме така дата звільнення за власним бажанням була зазначена позивачкою у її заяві на звільнення. І з огляду на звільнення позивачки саме з 18.05.2020 року, відповідач правомірно не нараховував та не виплачував їй заробітну плату після 18.05.2020 року до видання 09.06.2020 року наказу про звільнення. Суд також дійшов висновку про те, що виконання позивачкою обов`язків головного бухгалтера у разі його відсутності передбачено посадовою інструкцією заступника головного бухгалтера, а відтак виконання ОСОБА_1 обов`язків головного бухгалтера Львівського інституту економіки і туризму з 07.03.2020 року до 18.05.2020 року здійснюється без доплат.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працювала з 15 вересня 1998 року у Львівському інституті економіки і туризму, правонаступником якого є Львівський національний університет імені Івана Франка, на посаді бухгалтера, з 14.10.2002 р. - на посаді заступника головного бухгалтера, що вбачається з трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 02.09.2020 року №1098 наказано реорганізувати Львівський інститут економіки і туризму шляхом приєднання його до Львівського національного університету імені Івана Франка, який є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Львівського інституту економіки і туризму; використовує у своїй діяльності ліцензії на надання освітніх послуг, видані Львівському інституту економіки і туризму до переоформлення ліцензій в установленому законодавством порядку.

Ректором Львівського інституту економіки і туризму ОСОБА_3 видано наказ №107 від 18.03.2020 року на виконання наказу МОН України №406 від 16.03.2020 р. та раніше прийнятих законодавчих вимог від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19» і ухвал, наказів, розпоряджень ректора з цієї небезпечної проблеми, яким наказано керівникам структурних підрозділів забезпечити неухильне виконання раніше доведених вимог законів і норм з профілактики та непоширення цієї інфекції та пандемії коронавірусу СОVID-19. Через профілактичні заходи забезпечити режим підвищеної готовності на об`єкті ЛІЕТ у випадку запровадження надзвичайних заходів. На період визначеного карантину: припинити відрядження працівників і студентів інституту; всі види наукової, освітньо-професійної діяльності викладачів і студентів проводити у віртуальній та дистанційній формі, в окремих випадках ущільнити графік освітнього процесу, передбачити ефективну організаційно-педагогічну, методичну та наукову діяльність; скасувати або відтермінувати проведення запланованих нарад із залученням не більше десяти осіб одночасно; призупинити проведення всіма керівниками структурних підрозділів інституту особистого прийому громадян; відповідальним за опрацювання кореспонденції, що надходить до ЛІЕТ, визначено ОСОБА_4 - секретаря-референта. На період карантину завідувачам кафедр працювати з викладачами і студентами дистанційно. Вести персональний контроль за ефективне виконання навчальних планів і програм та графіку навчального процесу. На час запровадження гнучкого (дистанційного) режиму роботи бухгалтерії вчасно нараховувати і виплачувати заробітну плату працівникам інституту в повному обсязі. На період оголошеного карантину тимчасово припинити прийом, звільнення працівників (крім невідкладних соціальних причин). На період карантину комендантам, завідувачам гуртожитків, вахтерам забезпечити пропуск у приміщення будівель інституту громадян тільки через одноразові перепустки чи письмові дозволи керівників структурних підрозділів, аж по вертикалі до ректора.

Наказом ректора Львівського інституту економіки і туризму ОСОБА_3 №88-к від 04.03.2020 року головного бухгалтера ОСОБА_5 звільнено 06.03.2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, обов`язки головного бухгалтера тимчасово покладено на ОСОБА_1 , заступника головного бухгалтера.

Зі змісту заяви, адресованої на ім`я ректора Львівського інституту економіки і туризму ОСОБА_3 від 27.04.2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 просила звільнити її з роботи з 18.05.2020 року за власним бажанням.

З акту, складеного працівниками Львівського інституту економіки і туризму, а саме, проректором з ЕАГД ОСОБА_6 , начальником ВКіПЗ ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від 04.06.2020 року вбачається, що 02, 03, 04 червня 2020 року заступник головного бухгалтера ОСОБА_1 була відсутня на роботі та не виконувала своїх посадових обов`язків. Будь-яких виправдних документів не надала.

В оспорюваному позивачкою наказі ректора Львівського інституту економіки і туризму ОСОБА_3 №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» зазначається, що «посада головного бухгалтера і його заступника відноситься за функціональними обов`язками до стратегічних, підвищеної професійної відповідальності, серед того персоналу, що забезпечує умови функціонування і життєзабезпечення установи, в даному випадку Львівського інституту економіки і туризму, особливо це підсилюють умови запровадження в Україні згідно постанов Кабінету Міністрів України з 12 березня по 22 червня 2020 року карантину. Відповідно вони були запроваджені наказами МОН України і наказами ректора за гнучкими умовами дистанційної праці і навчання, зокрема наказом ректора №107 від 18 березня 2020 року, §5 - на період карантину тимчасово припинити прийом і звільнення працівників (крім невідкладних соціальних причин). Крім цього, наклався ще процес оптимізації ЛІЕТ (реорганізація) у склад Львівського національного університету імені Івана Франка. Але ОСОБА_1 знехтувала цими особливими умовами і після умовляння ректора працювати в цей особливий період подала заяву на звільнення від займаної посади з 18.05.2020 року за власним бажанням, самоусунулася від функціональних обов`язків (самозвільнилася). Враховуючи несвідомі обставини, які склалися, і неможливості контролю трудової діяльності, яку можна було припустити дистанційною, наказано внести зміни до наказу №88-к від 04 березня 2020 року такого змісту: з ОСОБА_1 зняти обов`язки тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які були проігноровані. ОСОБА_1 звільнити від обов`язків заступника головного бухгалтера з 18 травня 2020 року, за її ініціативою розірвати трудовий договір (за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України). Виплатити компенсацію за 143 календарні дні чергової щорічної відпустки. З ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину. За несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу згідно з умовами контракту, які встановлюються успішним працівниками за складність, інтенсивність праці і досягнуті результати, які були неефективними.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується довідкою від 08.12.2020 року №25/341, виданою Львівським інститутом економіки і туризму, що ОСОБА_1 згідно наказу ЛІЕТ від 09.06.2020 року №177-к «Про звільнення працівника бухгалтерії» здійснена грошова виплата в повному обсязі згідно платіжного доручення від 10.06.2020 року №268 у розмірі 30746, 03 грн.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Статтею 21 КзпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КзпП України.

Згідно зі ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення не за угодою сторін, а за власним бажанням, то датою такого звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Тобто обов`язок попередити адміністрацію про звільнення за два тижні покладено на працівника, проте законодавець не забороняє, а навіть зобов`язує роботодавця звільнити та працівника раніше цього строку, якщо це зумовлено неможливістю продовжити роботу.

Днем звільнення вважається останній день роботи, наказ про припинення трудового договору повинен вказувати на останній день роботи працівника, який одночасно є і днем звільнення.

У заяві про звільнення ОСОБА_1 зазначила дату звільнення за власним бажанням з 18 травня 2020 року.

Суд першої інстанції з врахуванням того, що останнім днем роботи позивачки було 18 травня 2020 року, про що вона вказала у поданій на звільнення заяві, дійшов висновку про правомірність наказу від 09.06.2020 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з займаної посади саме з 18.05.2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та що позивачка оспорюваним наказом була звільнена на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно її волі та клопотання у визначений саме позивачкою день з 18 травня 2020 року.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на те, що працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Встановлено, що оспорюваним наказом №177-к від 09.06.2020 року ОСОБА_1 звільнена з 18 травня 2020 року.

А відтак, зазначення в оспорюваному позивачкою наказі №117-к від 06.09.2020 року дати звільнення «18 травня 2020 року» не відповідає наведеним положенням КЗпП України і за встановлених судом обставин днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто, 09 червня 2020 року.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка просила визнати незаконними та скасувати оспорюваний наказ в цілому, вимоги про визнання незаконним та скасування параграфу 2 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 підлягають до задоволення, а днем звільнення ОСОБА_1 слід вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто, 9 червня 2020 року, у зв`язку з чим слід зобов`язати Львівський національний університет імені Івана Франка внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 , змінити дату її звільнення, зазначивши дату звільнення ОСОБА_1 «09.06.2020 року».

Враховуючи принцип диспозитивності, передбачений ст. 13 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, враховуючи зазначені позивачкою підстави для визнання незаконним та скасування наказу ректора №177-к від 09.06.2020 року, відсутність у позовній заяві вимоги про поновлення на роботі з підстав незаконності звільнення та відсутність обґрунтування позивачкою в позовній заяві підстав такої вимоги, з огляду на те, що позивачка пред`явила позовну вимогу про зміну дати звільнення, а не про незаконність звільнення та поновлення на роботі, що свідчить про відсутність у позивачки наміру поновлюватися на роботі, а також з врахуванням подання позивачкою заяви на звільнення за власним бажанням, яку до видачі наказу про звільнення вона не відкликала, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування параграфу 2 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» лише в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 та про задоволення позовної вимоги про зобов`зання відповідача змінити дату звільнення, зазначивши дату звільнення ОСОБА_1 «09.06.2020 року», а в решті параграф 2 оскаржуваного наказу залишити без змін.

Враховуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , яка просить визнати незаконним та скасувати в цілому наказ №177-к від 09.06.2020 року, зазначені позивачкою у позовній заяві підстави для задоволення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що слід визнати незаконними та скасувати наступні параграфи наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії»:

параграф 1, яким наказано «внести зміни до наказу №88 від 04 березня 2020 року такого змісту: з ОСОБА_1 зняти обов`язки тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які були проігноровані»;

параграф 3, яким наказано «з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити із-за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину»;

параграф 4, яким наказано «за несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти за період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати, які були неефективними».

До таких висновків колегія суддів дійшла з врахуванням такого.

Наказом ректора Львівського інституту економіки і туризму ОСОБА_3 №88-к від 04.03.2020 року головного бухгалтера ОСОБА_5 звільнено 06.03.2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, обов`язки головного бухгалтера тимчасово покладено на ОСОБА_1 , заступника головного бухгалтера.

Як вбачається з параграфу 1 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» наказом внесено зміни до наказу №88 від 04 березня 2020 року такого змісту: з ОСОБА_1 зняти обов`язки тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які були проігноровані.

Тобто, зі змісту параграфу 1 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму №177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» вбачається (зняття) усунення ОСОБА_1 від тимчасового виконання нею обов`язків головного бухгалтера з 07 березня 2020 року, у зв`язку з тим, що виконання цих обов`язків нею були проігноровані.

На думку колегії суддів параграф 1 оспорюваного позивачкою наказу №177-к від 09.06.2020 року, є незаконним, підлягає скасуванню, оскільки працівник може бути усунутий від виконання обов`язків лише на майбутнє, і не може бути усунутий від виконання обов`язків, які були покладені на нього наказом роботодавця і які ним вже виконувались ще до дня винесення наказу про усунення від виконання посадових обов`язків.

Колегія суддів вважає неправомірним параграф 1 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму, який вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_1 з посади та приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера, вніс зміни до наказу №88 від 04 березня 2020 року, яким на ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків головного бухгалтера, тобто видав наказ про зняття з ОСОБА_1 09.06.2020 року обов`язків тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які нею виконувались згідно з наказом від 04.03.2020 року.

Колегія суддів вважає, що звільняючи наказом №177-к від 09.06.2020 року ОСОБА_1 з посади заступника головного бухгалтера з 18.05.2020 року, ректор Львівського інституту економіки і туризму, неправомірно зазначив в оспорюваному наказі про зняття з ОСОБА_1 обов`язків тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які нею були проігноровані.

Невиконання в минулому (в оспорюваному наказі зазначено ігнорування) позивачкою покладених на неї обов`язків головного бухгалтера Львівського інституту економіки і туризму, при звільненні її з посади не можуть бути підставою для внесення змін до наказу №88 від 04 березня 2020 року, яким на ОСОБА_1 покладено обов`язки головного бухгалтера.

За наявності підтвердження невиконання чи неналежного виконання ОСОБА_1 цих обов`язків, роботодавець вправі був застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення, однак, як встановлено судом, ОСОБА_1 за невиконання обов`язків до дисциплінарної відповідальності не притягувалася.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що параграф 1 оспорюваного позивачкою наказу №177-к від 09.06.2020 року, є незаконним, а відтак в цій частині оспорюваний наказ підлягає скасуванню.

Частина 1 статті 127 КЗпП України передбачає, що відрахування із заробітної плати можуть проводитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до частини 2 статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно неповернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення робочого року в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невироблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3,5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та у зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, заданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідно до параграфу 3 оспорюваного наказу з ОСОБА_1 при розрахунку наказано вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити із-за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину.

Параграфом 4 оспорюваного наказу передбачено, що за несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти за період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати, які були неефективними.

З врахуванням вимог ст. 127 КЗпП України, яка передбачає виключні випадки можливості відрахувань із заробітної плати за наказом керівника, колегія суддів приходить до висновку, що параграф 3 оспорюваного наказу, яким наказано з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити із-за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину та параграф 4 наказу, яким наказано за несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти за період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати, які були неефективними, суперечать чинному законодавству, а відтак оспорюваний наказ в цій частині є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім цього, з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про незаконність та скасування параграфу 1 оспорюваного наказу, то незаконним та таким, що підлягає скасуванню є параграф 4 цього наказу, оскільки виконуючи обов`язки головного бухгалтера Львівського інституту економіки і туризму, мала право на доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про незаконність та скасування параграфу 3 оспорюваного наказу, яким наказано з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити із за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину та параграфу 4 наказу, яким наказано за несумлінне, безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти за період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати, та з врахуванням ст. 127 КЗпП України дійшла висновку про незаконність відрахувань із заробітної плати ОСОБА_1 при її звільненні, то вирахувані з ОСОБА_1 на підставі параграфів 3 та 4 оспорюваного наказу при розрахунку кошти, підлягають поверненню ОСОБА_1 , а саме, кошти за період з 18 травня 2020 року до 01.06.2020 року та надбавка у розмірі 50 % до посадового окладу за складність і напруженість у роботі за період з 07.03.2020 року до 18.05.2020 року, про стягнення яких позивачка пред`явила позов.

З врахуванням вищенаведеного, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Львівського національного університету 3516.16 грн. заборгованості із заробітної плати за період з 18 травня 2020 року до 01.06.2020 року та заборгованості із виплати надбавки 50 % до посадового окладу за складність і напруженість у роботі за період з 04.03.2020 року до 18.05.2020 року у розмірі 10 781, 02 грн. слід відмовити, оскільки такі мають бути повернуті відповідачем у зв`язку зі скасуванням судовим рішенням параграфів 3 та 4 наказу №177-к від 09.06.2020 року.

Аналізуючи зміст параграфу 3 оспорюваного наказу, колегія суддів дійшла висновку що Львівським інститутом економіки і туризму було нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за період з 18 травня 2020 року до 31.05.2020 року, підставність її нарахування відповідачем не спростована, а покликання на те, що такі кошти нараховані помилково, оскільки неможливо було встановити із-за умов дистанційної роботи працівників, не спростовують тверджень позивачки про правильність їх нарахування, так як вона працювала дистанційно, виконувала дистанційно свої обов`язки, а саме, підписувала та здавала бухгалтерську звітність, звіти про заборгованість за бюджетними коштами станом на 01.06.202 року, складено 05.06.2020 року, звіт про заборгованість за окремими програмами на 01.06.2020 року, складено станом на 09.06.2020 року, інші бухгалтерські документи, звіти про фінансові результати, за період березень-травень, червень 2020 року, копії яких долучені до матеріалів справи, що спростовує висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 в період з 18.05.2020 року до 09.06.2020 року не працювала.

Складений 04.06.2020року акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі впродовж 02,03,04 червня 2020 року, та не виконувала свої посадові обов`язки, спростовується вищенаведеним, а також запровадженням можливості дистанційної роботи, що не вимагало від працівника знаходитися на робочому місці.

А відтак, колегія суддів вважає підставною позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01 червня 2020 року до 09.06.2020 року у розмірі 3340.35 грн. з утриманням установлених законодавством України податків і зборів.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А першої черги.

А відтак, підставною та обґрунтованою є позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Львівського національного університету імені Івана Франка нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки з утриманням установлених законодавством України податків і зборів, кількість днів невикористаної щорічної відпустки, зазначена позивачем, відповідачем не спростована.

Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення виплатити працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпПУ повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КзпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. За таких наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці виплачено всі кошти, які підлягали до виплати їй при звільненні, а тому у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні слід відмовити за безпідставністю вимог, оскільки підстави для застосування ст. 117 КЗпП відсутні.

Однак колегія суддів, з врахуванням встановлених вище судом апеляційної інстанції обставин невиплати ОСОБА_1 при її звільненні всіх належних їй на день звільнення сум, приходить до висновку про підставність позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Враховуючи розмір сум, які підлягали виплаті при звільненні позивачки, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зазначений позивачкою період, який значно перевищує розмір коштів, які підлягали виплаті позивачці при звільненні, враховуючи незначний розмір невиплаченої при звільненні суми коштів порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивачка, що є очевидно непропорційним, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, виплату відповідачем при звільненні позивачки розрахункових коштів, які, як вважав відповідач належали їй до виплати на день звільнення, колегія суддів вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 , і стягує такий в розмірі 25 000 грн., вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

У цьому випадку колегія суддів зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) неодноразово застосовані Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).

Колегія суддів вважає вимоги позивачки про стягнення заборгованості із виплати доплати 50% до посадового окладу за суміщення професії головного бухгалтера за період з 07.03.2020 року до 09.06.2020 року в розмірі 11364.26 грн. безпідставним та необґрунтованими.

Питання суміщення регулюються постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» від 4 грудня 1981 року № 1145 та інструкцією про порядок та умови суміщення професій (посад), затвердженою постановою Держкомпраці СРСР, Мінфіну СРСР та ВЦРПС від 14 травня 1982 року № 53-ВЛ, які продовжують діяти відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України деяких актів законодавства Союзу PCP» від 12 вересня 1991 року № 1545-XIІ.

Обидва нормативно правових акти встановлюють, що суміщення професій (посад) допускається за згоди працівника.

Суміщення професій (посад) - це виконання працівником поряд із своєю основною роботою, зумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) в межах робочого часу за основною роботою на одному і тому самому підприємстві, установі, організації.

Суміщення посад може бути встановлено за заявою працівника або на підставі прийнятого роботодавцем рішення.

Якщо посадовою інструкцією передбачене виконання обов`язків іншого працівника на час його відсутності, то такі обов`язки належать до його трудової функції і виконуються без видання окремого наказу та без доплати.

Виконання обов`язків головного бухгалтера передбачено п. 2.9 посадової інструкції заступника головного бухгалтера та входить до посадових обов`язків заступника головного бухгалтера.

А відтак, враховуючи викладене, виконання ОСОБА_1 , як заступником головного бухгалтера Львівського інституту економіки та туризму, обов`язків головного бухгалтера інституту, не є суміщенням професій (посад).

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач покликається на те, що наказом №88-к від 04 березня 2020 року тимчасово покладено обов`язки головного бухгалтера на ОСОБА_1 , параграфом № 3 згаданого наказу створено комісію з передачі справ головного бухгалтера, 06 березня 2020 року складено акт про передачу справ головним бухгалтером, який позивачка відмовилась підписувати, цим самим відмовившись від прийняття справ головного бухгалтера, а відтак і від виконання обов`язків головного бухгалтера.

Оскільки однією із умов суміщення професій (посад) є згода працівника виконувати додаткові обов`язки в порядку суміщення професій (посад), то виконання ОСОБА_1 обов`язків головного бухгалтера її заступником у даній ситуації не можна вважати суміщенням професій (посад).

Окрім цього, посадовою інструкцією заступника головного бухгалтера передбачено, що на заступника головного бухгалтера переходять всі права і обов`язки головного бухгалтера під час відсутності останнього (відрядження, відпустка, хвороба, тощо). Посадовою інструкцією не визначено вичерпного переліку випадків, за яких права та обов`язки головного бухгалтера переходять до його заступника.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не виконувала обов`язків за сумісництвом, а тому відповідно вимоги про стягнення на її користь доплати 50% до посадового окладу заступника головного бухгалтера за суміщення професії головного бухгалтера за період з 07.03.2020 року до 09.06.2020 року не підлягають до задоволення.

Колегія суддів враховує і те, що параграф 2 наказу №88-к від 04.03.2020 року, згідно з яким обов`язки головного бухгалтера тимчасово покладено на ОСОБА_1 , і яким не передбачалося встановлення ОСОБА_1 доплати 50% посадового окладу за тимчасове виконання нею обов`язків головного бухгалтера, ОСОБА_1 не оскаржувала.

За вищенаведеного оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наступні параграфи наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму № 177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії»:

Параграф 1, яким наказано «внести зміни до наказу № 88 від 04 березня 2020 року такого змісту: з ОСОБА_1 зняти обов`язки тимчасового виконання обов`язків головного бухгалтера інституту, які були проігноровані»;

Параграф 3, яким наказано «з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати із зарплати кошти за період з 18 по 31 травня, як помилково нараховані, які неможливо було встановити із-за умов дистанційної роботи працівників під час особливих умов карантину»;

Параграф 4, яким наказано «за несумісне безвідповідальне ставлення до обов`язків і невиконання умов контракту за посадою з ОСОБА_1 при розрахунку вирахувати кошти за період з 04 березня 2020 року до дня звільнення доплату 0,5 ставки до окладу за умовами контракту, які встановлюються успішним працівникам за складність та інтенсивність праці і досягнуті результати, які були неефективними».

Визнати незаконним та скасувати параграф 2 наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму № 177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 , вважати днем звільнення ОСОБА_1 дату винесення наказу про звільнення, тобто 09 червня 2020 року.

Зобов`язати Львівський національний університет імені Івана Франка внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 , змінивши дату звільнення, зазначивши дату звільнення ОСОБА_1 «09.06.2020 року».

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконним та скасування наказу ректора Львівського інституту економіки і туризму № 177-к від 09.06.2020 року «Про звільнення працівника бухгалтерії» відмовити.

Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01 червня 2020 року до 09.06.2020 року у розмірі 3340.35 грн. з утриманням установлених законодавством України податків і зборів.

Зобов`язати Львівський національний університет імені Івана Франка нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки з утриманням установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 25000.00 грн. середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11.05.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк