Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 524/11397/21

провадження № 61-8152св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кременчуцький ліцей № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року у складі судді Погрібняк О. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня

2022 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи, допуск до роботи.

Позов мотивований тим, що вона працює на посаді бухгалтера 9-го тарифного розряду в Кременчуцькому ліцеї № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 15 червня 2011 року. При цьому вона перебуває на посаді бухгалтера (платні послуги) за сумісництвом

з 01 вересня 2021 року.

16 листопада 2021 року їй вручена відповідачем копія наказу № 200 о/д від

16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153» разом з копією наказу № 201 о/д від 16 листопада 2021 року «Про внесення доповнень до наказу № 200 о/д від

16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153». На підставі цих наказів вона відсторонена від роботи з 16 листопада 2021 року.

Позивач просила:

визнати незаконним та скасувати наказ Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області за № 200 о/д від 16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153», яким бухгалтера ОСОБА_1 відсторонено від роботи;

визнати незаконним та скасувати наказ Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області за № 201 о/д від 16 листопада 2021 року «Про внесення доповнень до наказу № 200 о/д від 16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153», яким за сумісництвом бухгалтера (платних послуг) ОСОБА_1 було відсторонено від роботи;

зобов`язати відповідача негайно допустити ОСОБА_1 до виконання оплачуваної роботи за основною посадою бухгалтера Кременчуцького ліцею

№ 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та за сумісництвомбухгалтера (платних послуг) Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області;

стягнути з відповідача на її користь середній розмір невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, починаючи

з 16 листопада 2021 року по дату ухвалення рішення судом у спорі;

стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року, залишеним без змін постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2022 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 816,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушення права позивача на працю відсутнє, так як за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я учасників освітнього процесу. Отримання роботодавцем відомостей в рамках виконання обов`язків володільця у сфері трудових правовідносин для підтвердження відповідності встановлених законодавством вимог до певної категорії працівників, в даному випадку про наявність щеплень, є правомірним і таким, що не суперечить чинному законодавству. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування. Тому керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 . Інформація про наявність профілактичного щеплення не включає в себе відомостей щодо звернень до лікаря та/чи діагнозу, не є конфіденційною в розумінні норм ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Суд вважає, що вимоги позивача про допуск її до роботи з підстав, наведених у позові та стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення, оскільки відсутні підстави для визнання незаконним відсторонення позивача від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. Незважаючи на те, що станом на час розгляду справи позивача тимчасово допущено до роботи до завершення воєнного стану в Україні, такий допуск є тимчасовим та здійсненим з інших підстав, ніж зазначені у позові, тому позовна вимога про допуск позивача до роботи за таких обставин задоволенню не підлягає.

Оскільки ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10.12.2021 було частково задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору та відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, з позивача на користь держави підлягає стягненню недоплачений нею при поданні позову судовий збір в розмірі 1816,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_2 від роботи на час відсутності щеплення без збереження заробітної плати.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що стаття 46 КЗпП України не містить такої підстави для відсторонення як відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, оскільки цією статтею передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Аргументи учасників справи

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати судові рішення і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої та апеляційної інстанції порушили норми матеріального та процесуального права, помилково не застосували у цьому спорі правові позиції Конституційного Суду України, які були відображені в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008, де було зазначено, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 14-рп/2004 від 07 липня

2004 року право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до статті 2-1 КЗпП України будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників не допускається. Тому її відсторонення без збереження заробітної плати є порушенням права на працю та оплату праці.

Суди порушили норми міжнародного права, а саме було порушено резолюцію ПАРЄ від 27 січня 2021 року №2361(2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування», у якій Асамблея закликала держави-члени забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинації через можливий ризик для здоров`я чи небажання пройти вакцинацію. Також цей документ зобов`язує інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації».

Наказ про відсторонення мотивований положенням Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Виключно цим Законом встановлюється перелік обов`язкових щеплень. Цим законом щеплення від COVID-19 не встановлено як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав частини другої статті. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - є незаконним та безпідставним. Законами не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19.

Стаття 46 КЗпП України не містить імперативну норму про відсторонення, а лише надає дискреційні повноваження для роботодавця, про що вказує використання такого звороту як «допускається», а не «зобов`язується», по-друге, не містить прямої підстави, що стосувалася б щеплення, а містить бланкетну норму, яка говорить про «інші випадки, встановлені законом». Тобто саме лише посилання на статтю 46 КЗпП не є достатньою та самостійною правовою підставою для відсторонення через щеплення.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» містить цілу низку норм, не всі з яких стосуються щеплення, тому некоректним є посилання на цю статтю в цілому. Лише в частині другій статті 12 цього Закону вказано, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, норма частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає такі фактичні підстави, які мають бути встановлені та підтверджені доказами - відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень та визначає таку правову підставу, яка також має бути встановлена та перевірена, як наявність нормативно-правового акту, яким встановлено, що діяльність працівників окремих професій, виробництв та організацій може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Також містить імперативну вимогу, що відсторонення має відбуватися в порядку, встановленому законом, а не законодавством, що обмежує коло нормативно-правових актів, які можуть бути застосовані при здійсненні відсторонення. Тобто, саме лише посилання на статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є достатньою та самостійною правовою підставою для відсторонення через щеплення, оскільки потребує додаткового встановлення фактичних та правових підстав, а також потребує дотримання процедури, яка встановлена законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» МОЗ України має право лише на встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, а не встановлення обов`язкових щеплень як таких.

Що ж стосується встановлення та підтвердження доказами фактичних підстав, таких як відмова або ухилення від проведення профілактичних щеплень, то законодавиць це також врахував. Відповідно до пункту 18 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595, факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником. При цьому частина шоста статті 12 зазначеного Закону з приводу відмови від щеплення містить ще й додаткові правила, зокрема: якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Суд першої та апеляційної інстанції не змогли встановити той факт, що вакцинація від COVID-19 є безпечною та є обов`язковою. Судами не взято до уваги, що всі вакцини від COVID-19 проходять випробування.

Суд першої та апеляційної інстанцій протиправно не взяли до уваги та не надали належної правової оцінки тому, що відповідач направив мені повідомлення від 05 листопада 2021 рок за №01-17/286 з Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» про відсторонення від роботи (арк. справи 71), яке вона отримала лише

26 листопада 2021 року арк. справи 73), що не заперечується відповідачем. Тобто спершу відповідач своїм наказом її відсторонив, а після чого поштою повідомив про таке відсторонення. Таке порушення з боку відповідача є самостійною підставою для поновлення на роботі працівника за аналогічним судовим спором згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 06 квітня 2022 року у справі №136/2084/21.

Суд першої та апеляційної інстанції не взяв до уваги той факт, що після свого відсторонення вона продовжувала працювати з 16 листопада 2021 року по

01 грудня 2021 року, оскільки на її посаду відповідачем не було призначено бухгалтера до 01 грудня 2021 року, але за цю роботу вона не отримала заробітну плату. З метою доведення факту того, що вона працювала, вона заявляла клопотання в суді першої та апеляційної інстанції з метою допиту свідка та отримання доказів, але суд першої інстанції у задоволенні цих клопотань від

08 лютого 2022 року, 05 квітня 2022 року - безпідставно відмовив. Суд апеляційної інстанції теж відмовив у задоволенні її клопотання від 16 червня 2022 року.

Відповідач 02 березня 2022 року на підставі наказів № 82о/д, № 83 о/д від

01 березня 22 року допустив її до роботи на час військового стану.

До Полтавського апеляційного суду вона надала перелік документів, як докази того, що вона працювала у відповідача з 16 листопада 2021 року по 01 грудня 2021 року. Раніше вказані документи вона не могла надати в суд першої інстанції, оскільки була відсторонена від займаної посади фактично з 01 грудня 2021 року і доступу до документів у неї не було.

Суд першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги, що згідно пункту 17 «Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень», яке затверджено наказом МОЗ №595 від 16 вересня 2011 року (в редакції наказу МОЗ № 551 від 11 серпня 2014 року), зазначено, що факт відмови людини від щеплення фіксується лікарем за формою №063-2/0. Такого акту відповідач до суду не надав. При цьому заявлене з цього приводу нею клопотання судом не було задоволено.

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, у якому просить касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення, судові рішення у справі - залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що суди зробили обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 01 листопада 2021 ознайомлена з наказом № 182 о/д від 29 жовтня 2021 року та Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, що підтверджується актом № 1 про відмову від підпису, складеним відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивач відмовилася від підпису при ознайомленні. Вказівки на фіктивність та неправдивість цього акту ОСОБА_1 не підтверджувала жодним доказом, яка не заявляла клопотань для витребування доказів або виклику свідків з цього приводу.

ОСОБА_1 безпідставно робить висновок про те, що робота за сумісництвом може виконуватися дистанційно та посада не перебуває у «штаті», тому вона не підпадає під дію Наказу МОН № 2153 від 04 жовтня 2021 року. Зазначена посада не передбачає виконання роботи дистанційно, жодного наказу з цього приводу не приймалося, а посада на якій позивач працює за сумісництвом перебуває у штатному розписі.

Вказівки ОСОБА_1 на те, що суди не прийняли до уваги як на підставу задоволення позовних вимоги несвоєчасність її письмового повідомлення про обов`язковість вакцинації є також безпідставними, оскільки судами враховано той факт, що ОСОБА_1 01 листопада 2021 року ознайомлена з зазначеними Наказом та Переліком, тому їй було відомо про необхідність проведення працівниками закладів освіти вакцинації проти COVID-19 або надати медичний висновок про наявність протипоказань. Крім того, законодавство не містить прямого обов`язку роботодавця письмово повідомляти працівника про обов`язковість вакцинації та можливі наслідки її відсутності.

Ліцей з власної ініціативи 05 листопада 2021 року за вих. № 01-17/286 на адресу позивача направив повідомлення про обов`язковість з 08 листопада 2021 року для працівників освіти щеплення проти COVID-19, який вона отримала лише

26 листопада 2021 року. Вручити повідомлення особисто не було фактичної можливості в зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 з 5 листопада 2021 року по

15 листопада 2021 року на лікарняному.

Додатково суд першої інстанції врахував зміст позовної заяви, з якого вбачається, що позивач не мала намір проходити вакцинацію, оскільки вважала її незаконною.

Щодо витребування інформації та документів з Міністерства охорони здоров`я стосовно того, які вакцини від проти COVID-19 згідно наказу МОЗ від 27 жовтня 2021 року пройшли клінічні випробування та є безпечними для людей, то судами правомірно відмовлено в задоволенні даного клопотання, оскільки предметом даного позову є встановлення правомірності відсторонення особи від роботи в зв`язку з відсутністю вакцинації проти COVID-19, тобто відповідність процедури та підстав відсторонення нормам чинного законодавства. При цьому, питання щодо безпечності вакцин, проходження ними клінічних випробувань не може вважатися критерієм оцінки дій керівника навчального закладу щодо видачі наказу про відсторонення. Оспорювані накази були видані на підставі вимог чинного законодавства. Так як витребування вказаної інформації та документів не стосувалися предмету спору суди правомірно відмовили в їх витребуванні.

Доводи апелянта про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому суди правомірно не прийняли на уваги, оскільки відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік цих професій встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від

04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ підлягають працівники закладів загальної середньої освіти.

Позивач помилково робить висновок про те, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень. Чинне законодавство України не містить жодної заборони та застереження з цього приводу. Те саме стосується і відсутності в законі окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19. Позивачем не надано доказів невідповідності постанови КМУ і наказу МОЗ вимогам Конституції України, КЗпП України , іншим законам.

Твердження про те, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з посиланням на статті 2, 43 КЗпП України, Загальну декларацію прав людини, Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, Європейську соціальну хартію є, нібито, порушенням права на працю позивача, є необґрунтованими, оскільки ці норми передбачають право особи на працю, але не спростовують та не суперечать нормам, які регулюють відсторонення особи від роботи у визначених законодавством України випадках. До того ж порушення права позивача на працю відсутнє, так як за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Суди прийняли це до уваги при прийнятті рішення по справі.

Оскільки відсутні порушення права на працю, права власності та права заробляти працею на життя, є також безпідставними посилання на те, що втручання у ці права шляхом їх обмеження можливе лише законами, а не підзаконними актами.

Щодо тверджень, що інформація щодо щеплень є конфіденційною, то суди зауважили, що інформація про наявність профілактичного щеплення не включає в себе відомостей щодо звернень до лікаря та/чи діагнозу, не є конфіденційною в розумінні норм статті 39-1 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я".

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому просила відзив відхилити в повному обсязі, скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

УхвалоюВерховного Суду від 14 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року в частині стягнення судового збору до закінчення його перегляду в касаційній інстанції відмовлено.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

УхвалоюВерховного Суду від 09 лютого 2023 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року у справі № 524/11397/21 в частині стягнення

з ОСОБА_1 судового збору до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 працює на посаді бухгалтера в Кременчуцькому ліцеї № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 15 червня 2011 року, що підтверджується даними трудової книжки позивача. Позивач також перебуває на посаді бухгалтера (платні послуги) за сумісництвом.

На підставі наказу директора Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 182 о/д від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_2 01 листопада 2021 року ознайомлена з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Позивач відмовилася ставити свій підпис про ознайомлення із вказаним наказом і замість нього написала слово «відмова». Ці обставини підтверджуються актом, складеним працівниками Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 01 листопада 2021 року № 01.

З 05 листопада 2021 року по 15 листопада 2021 року ОСОБА_2 перебувала на лікарняному.

05 листопада 2021 року за вих. № 01-17/286 на адресу позивача Кременчуцьким ліцеєм № 10 «Лінгвіст» направлено повідомлення про обов`язковість

з 08 листопада 2021 року для працівників освіти зробити щеплення проти COVID-19, яке отримано позивачем 26 листопада 2021 року, що підтверджується квитанцією АТ «Укрпошта» від 05 листопада 2021 року та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В цьому повідомленні було запропоновано ОСОБА_2 після закриття листка непрацездатності з урахуванням вимог Постанови Кабінету міністрів України від 09 грудня

2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року за № 2153 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання проти щеплення. Попереджено, що у разі ненадання одного з вказаних документів позивач буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

16 листопада 2021 року наказом директора Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 200 о/д з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, бухгалтера ОСОБА_2 з 16 листопада

2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням сертифікату, що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення.

16 листопада 2021 року наказом директора Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 201 о/д бухгалтера (платні послуги) на умовах сумісництва ОСОБА_2 з 16 листопада 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням сертифікату, що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Відповідно до вказаних наказів на час відсторонення позивача за нею зберігається її робоче місце і подання сертифікату, що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 є підставою для видання наказу про її допуск до роботи.

Із вказаними наказами ОСОБА_2 була ознайомлена 16 листопада 2021 року.

Позивачем роботодавцю не було надано медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації. В судовому засіданні позивач підтвердила, що станом на час розгляду справи вона профілактичне щеплення проти COVID-19 не отримала.

Наказами директора Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 82 о/д від

01 березня 2022 року та № 83 о/д від 01 березня 2022 року з урахуванням набрання чинності 28 лютого 2022 року наказом Міністерства охорони здоров`я № 380 від 25 лютого 2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153» та введенням воєнного стану в Україні відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зупинено дію наказів директора Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 200 о/д та № 201 о/д від

16 листопада 2021 року до завершення воєнного стану в Україні, позивача допущено до роботи з 02 березня 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допуск до роботи

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня

2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від

20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

№ 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) вказано, що:

«4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження

№ 61-3438сво21) зазначено, що:

«предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження

№ 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення».

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 16 листопада 2021 року без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю;

суди встановили, що ОСОБА_1 працює на посаді бухгалтера в Кременчуцькому ліцеї № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 15 червня 2011 року, а також перебуває на посаді бухгалтера (платні послуги) за сумісництвом; наказами директора Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» від 16 листопада 2021 року

№ 200 о/д та № 201 о/д ОСОБА_2 з 16 листопада 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням сертифікату, що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення;наказами № 82 о/д від 01 березня 2022 року та № 83 о/д від

01 березня 2022 року зупинено дію наказів директора Кременчуцького ліцею

№ 10 «Лінгвіст» № 200 о/д та № 201 о/д від 16 листопада 2021 року до завершення воєнного стану в Україні, позивача допущено до роботи

з 02 березня 2022 року;

суди не врахували, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

За таких обставин суди зробили помилковий висновок, що порушення права позивача на працю відсутнє, про правомірність і законність відсторонення позивача від роботи, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи належить задовольнити.

Оскільки позивач допущена до роботи з 02 березня 2022 року, то судові рішення в частині позовної вимоги про зобов`язання допустити позивача до роботи слід скасувати та провадження у справі в цій частині закрити, оскільки відсутній предмет спору

Щодо стягнення середнього розміру невиплаченої заробітної плати за час відсторонення

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу (частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи, суди не вирішували по суті вимог в частині стягнення середнього заробітку, обставин, необхідних для вирішення цього питання, не встановили.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи ухвалити нове рішення про задоволення позову, в частині допуску до роботи - провадження у справі закрити, в частині стягнення середнього розміру невиплаченої заробітної плати за час відсторонення - направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі

№ 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

У зв?язку з цим не підлягає поновленню виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору, зупинене ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2023 року.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 412, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2022 року скасувати.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати наказ Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області за

№ 200 о/д від 16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153» в частині відсторонення від роботи бухгалтера ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати наказ Кременчуцького ліцею № 10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області за

№ 201 о/д від 16 листопада 2021 року «Про внесення доповнень до наказу № 200 о/д від 16 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153» в частині відсторонення від роботи бухгалтера (платних послуг) за сумісництвом ОСОБА_1 .

Провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про зобов`язання допустити до роботи закрити.

Справу № 524/11397/21 в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Кременчуцького ліцею №10 «Лінгвіст» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про стягнення середнього розміру невиплаченої заробітної плати за час відсторонення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від

13 квітня 2022 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук