Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 354/1006/19

провадження № 61-1377св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року в складі судді: Ваврійчук Т. Л., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Томин О. О.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 02 травня 2018 року між позивачем та його братом ОСОБА_2 мали місце цивільно-правові відносини, відповідно до яких його брат отримав у строкове користування грошові кошти у сумі 20 000 дол. США. Указані кошти ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 за продаж належної йому земельної ділянки із кадастровим номером :04:001:0224, яка розташована у АДРЕСА_1 .

20 квітня 2019 року позивач звернувся у поліцію із заявою щодо вчинення відповідачем шахрайських дій. Під час опитування ОСОБА_2 дільничним офіцером поліції останній визнав факт позичення коштів, що підтверджується рапортом ДОП Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Позивач вказував, що на момент звернення до суду із вказаним позовом відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, вжиті заходи досудового врегулювання виявились безрезультатними, оскільки відповідач уникає будь-якого спілкування із ним.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:

суму боргу у розмірі 20 000 дол. США, що станом на 25 листопада 2019 року відповідно до офіційного курсу НБ України становить 483 285,24 грн;

46 182,37 грн - інфляційних втрат;

264 416,49 грн - пені;

22 721,00 грн - 3% річних з моменту прострочення зобов`язання.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 лютого 2021 року до участі у справі залучено правонаступників відповідача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - його дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що :

відповідач у даній справі ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залишивши заповіту, а спадкоємцями першої черги за законом є його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 , які на момент смерті спадкодавця були зареєстрована разом із ним за адресою АДРЕСА_1 , в установлений законом строк про свою відмову від спадщини не заявили, а тому в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, зважаючи на те, що спірні правовідносини не пов`язані нерозривно з особою померлого, а тому допускають правонаступництво і безпосередньо стосуються спадкоємців відповідача, а тому суд вважав за доцільне залучити до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_2 його дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 .

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду письмовий договір позики чи боргову розписку позичальника ОСОБА_2 . При цьому зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засідання встановлено, що зазначений договір був укладений між позивачем та його померлим братом в усній формі, а єдиним доказом його укладення сторона позивача наводить рапорт інспектора поліції Чорненко І. від 30 червня 2019 року за фактом відібрання пояснень у померлого ОСОБА_2 ;

позивачем всупереч вимог статей 1046, 1047 ЦК України не доведено факт укладення між ним та його померлим братом ОСОБА_2 договору позики на суму 20 000 дол. США, для якого законом визначено обов`язкову письмову форму, а також факт передання та отримання позичальником в борг зазначених грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підставі яких суд може встановити коли, в якій кількості та на яких умовах позивачем були передані в борг зазначені грошові кошти, з`ясувати термін виконання даного зобов`язання, а також пересвідчитись у тому, що кошти дійсно були передані та отримані позичальником, а боргове зобов`язання, у разі його наявності, залишилось невиконаним боржником ОСОБА_2 на момент його смерті та увійшло до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті;

зважаючи на вказану позивачем суму боргу, яка більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, факт укладення договору позики у даному випадку не може доводитись показаннями свідків. Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду не надано та вході судового розгляду цієї справи не встановлено.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 - адвоката Гунька О. Ю. про витребування доказів та допит свідків відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в обґрунтування заяви про витребування доказів представник ОСОБА_1 вказував на те, що працівники Яремчанського ВП НВП ГУНП в Івано-Франківській області відмовляються апелянту надавати для ознайомлення та представлення в судовому засіданні документи, які він просить витребувати. Однак, на підтвердження вказаних обставин, представником апелянта не зазначено, які обставини можуть підтвердити або спростувати документи, які він просить витребувати, тоді як в матеріалах справи вже наявні копії окремих документів з матеріалів перевірки працівників поліції на які посилався позивач. Які саме інші докази містяться в матеріалах оперативної перевірки, апелянтом не зазначається, також не наведено виняткових обставин щодо необхідності витребування доказів саме у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд вказав, що відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання про допит свідків, оскільки позивач не довів, що покази вказаних ним свідків мають доказове значення для вирішення спору.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишено без задоволення. Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року залишено без змін. Відновлено дію рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18);

апеляційний суд виходив з того, що положення статей 12, 76, 77, 81 ЦПК України передбачають, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі;

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок про те, що суд першої інстанції, врахувавши вказані норми процесуального закону та взявши до уваги те, що позивач не підтвердив, що між ним та ОСОБА_2 дійсно виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки позивач не надав доказів отримання ОСОБА_2 від нього коштів в указаній у позовній заяві сумі та доказів отримання коштів із зобов`язанням їх повернути, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження договірних зобов`язань між позивачем та його братом ОСОБА_2 , зокрема рапорт, адресований начальнику поліції як неспроможні, оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У справі, яка переглядається, такі документи відсутні, а тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним;

апеляційний суд відхилив посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання його представника про повторний виклик свідків, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним.

Аргументи учасників справи

23 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана також представником ОСОБА_5 , на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року,у якій просили: скасувати оскаржене рішення першої інстанції; скасувати постанову апеляційного суду; направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже законодавець врегулював дані обставини та не обмежив доведеність наявності грошових зобов`язань виключно пред`явленням письмового правочину та/або боргової розписки, ураховуючи зокрема в цьому випадку наявність офіційно встановленого правоохоронними органами дослідчою перевіркою факту боргових зобов`язань;

у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд першої інстанції повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт наявності позики, і його умов. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17; від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 583/610/16-ц;

судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права щодо відмови у задоволенні клопотання про витребування з Яремчанського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області матеріалів звернення позивача про вчинення щодо нього шахрайських дій відповідачем та проведеної перевірки по даному факту з наявними показами та свідченнями сторін у справі. Порушенням норм процесуального права судом апеляційної інстанції також підтверджується безпідставна відмова в виклику та допиті в судовому засіданні свідків обставин, які мали місце і безпосередньо мають суттєве значення для справи, предмету доказування, а саме громадянина ОСОБА_7 , який і передавав кошти позивача стороні відповідача в користування, у визначеному місці та в певний час, а також у розмірі, який заявлено у позовних вимогах, а також працівника поліції, яким проводилась перевірка по даному факту та якому власне відомо події, що є предметом розгляду справи в цілому та який допитував безпосередньо відповідача за даним фактом;

клопотання про витребування доказів та допит свідків, які апеляційний суд відхилив взаємопов`язані, зазначені докази, які просив витребувати та оглянути в судовому засіданні представник позивача, підтвердили б наявність невиконаного боргового зобов`язання (предмет спору), визнання самим позичальником такого боргу в належній письмовій формі;

щодо клопотання про виклик та допит свідків, то ці свідки у випадку їх допиту в належний спосіб, в судовому засіданні під присягою, могли б підтвердити факт надання/отримання позичальником коштів в позику, місце, час та розмір позики, а також визнання боргових зобов`язань позичальником, як очевидці обставин справи.

У лютому 2023 року ОСОБА_3 засобами електронного поштового зв`язку подала відзив на касаційну скаргу, який підписано представником ОСОБА_8 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що:

в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано на підтвердження заявлених позовних вимог жодного доказу того, що між сторонами склались будь-які правовідносини, зокрема було укладено договір позики, який у відповідності до вимог статті 1047 ЦК України повинен був бути укладений виключно у письмовій формі. Твердження позивача про те, що в судових засіданнях та матеріалами перевірки встановлено, що між позивачем та його братом існували цивільно-правові відносини, а останній зобов`язувався повернути кошти до 24 листопада 2019 року є власними твердженнями позивача, яке жодним чином не доказує факту укладення між сторонами договору позики та прямо суперечить положенням статей 1047 ЦК України та статті 78 ЦПК України та правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах: від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20; від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц; від 26 лютого 2020 року у справі № 25/5292/15-ц; від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19; від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17; від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц; від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 та постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16;

відповідно до статті 78 ЦПК України факт укладення договору позики не може підтверджуватись поясненнями осіб, оскільки чинним законодавством України чітко визначено не тільки вимоги до форми такого роду договору, а й його змісту, а тому посилання позивача на рапорт від 30 червня 2019 року як на документ, який на думку позивача, підтверджує факт укладення договору позики, є незаконним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства;

сам факт до правоохоронних органів з приводу начебто шахрайських дій відповідача за відсутності відповідного судового рішення не може слугувати підтвердженням позиції позивача щодо начебто встановлення факту існування цивільно-правових відносин;

позивачем у встановлений спосіб не було доведено факт укладення між сторонами договору позики.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана також представником ОСОБА_5 , на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК та пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

20 лютого 2023 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 рокусправу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 лютого 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення злочину, в якій просив внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. В обґрунтування заяви вказав, що в результаті шахрайських дій його рідного брата ОСОБА_2 вчинених ним при продажі належної позивачу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , він не отримав грошові кошти у сумі 20 000 дол. США (том № 1, а. с. 11).

У своїх поясненнях від 04 червня 2019 року, відібраних старшим оперуповноваженим Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 вказав, що після смерті батьків, його брат ОСОБА_2 запропонував йому продати частину успадкованої земельної ділянки, на що позивач погодився. ОСОБА_2 знайшов покупця на прізвище ОСОБА_9 із яким домовився про продаж земельної ділянки за грошові кошти у сумі 55 000 дол. США. Із вказаної суми покупець у нотаріуса передав позивачу кошти у сумі 35 000 дол. США, а іншу частину грошей у нього попросив у позику його брат ОСОБА_2 на придбання автомобіля і ОСОБА_9 передав ці гроші ОСОБА_2 . В подальшому, коли позивач став звертатися до брата із вимогою повернути гроші, той почав уникати зустрічей та спілкування і кошти у добровільному порядку не повернув (том № 1, а. с. 11-12).

У рапорті старшого ДОП Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франкіській області Чорненко О. від 30 червня 2019 року, адресованого начальнику Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області зазначено, що у неї на розгляді перебувають матеріали по зверненню ОСОБА_1 . В ході розгляду даних матеріалів було встановлено, що ОСОБА_2 у приміщенні Яремчанського ВП пообіцяв своєму братові ОСОБА_1 повернути грошові кошти в сумі 20 000 дол. США, які він позичив у нього після продажу земельної ділянки в АДРЕСА_1 (том № 1, а. с. 13).

Згідно із інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 181994610, ОСОБА_2 на праві приватної власності з 15 травня 2019 року належала земельна ділянка із кадастровим номером :11:001:0114, площею 0,4678 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том № 1, а. с. 14).

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша та друга статті 1046 ЦК України).

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16 вказано, що:

«суди встановили, що згідно з висновком дільничного інспектора міліції Берегівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області від 31 березня 2015 року, листом Берегівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області від 31 березня 2015 року та письмовими поясненнями ОСОБА_7 останній визнав, що отримував грошові кошти від ОСОБА_6 у період з 2011 до 2013 року в розмірі 5 тис. 600 дол. США, 4 тис. 200 євро та 252 тис. 900 грн, які зобов`язався повернути. ОСОБА_7 визнав, що повернув позивачці частину цих коштів та визнав свій борг у розмірі 3 тис. 100 дол. США, 4 тис. євро та 84 тис. 400 грн. Зазначений висновок ґрунтується на поясненнях ОСОБА_7, наданих без участі перекладача і записаних дільничним інспектором міліції Берегівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області. ОСОБА_8 є угорцем, не володіє належним чином українською мовою. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції вважав, що факт укладення договорів позики між позивачкою та відповідачем не підтверджений належними та допустимими доказами, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України та правових позицій, викладених Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року, 2 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року, воно помилково було скасоване рішенням апеляційного суду, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що позивач не довів, що між ним та ОСОБА_2 дійсно виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки позивач не надав доказів отримання ОСОБА_2 від нього коштів в указаній у позовній заяві сумі та доказів отримання коштів із зобов`язанням їх повернути;

судами встановлено, що рапорт, адресований начальнику поліції, не може бути підтвердженням договірних зобов`язань між позивачем та його братом, оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У справі такі документи відсутні;

за таких обставин, врахувавши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики, суди обґрунтовано відмовили у стягнені суму боргу;

суди не врахували, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, пені, 3% річних є похідними, тому в їх задоволенні слід відмовити з цих підстав. Суди обґрунтовано відмовили в задоволенні цих позовних вимог, проте помилилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені судові рішення у частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, пені, 3% річних належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права при вирішенні клопотання про витребування доказів та виклик свідків.

В апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (пункт 6 частини другої статті 356 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

При вирішенні питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 - адвоката Гунька О. Ю. про витребування доказів та допит свідків відмовлено.

Апеляційний суд встановив, що позивачем не зазначено, які обставини можуть підтвердити або спростувати документи, які він просить витребувати, а також не вказано які саме інші докази містяться в матеріалах оперативної перевірки. Крім того апеляційний суд встановив, що позивачем не доведено, що покази вказаних ним свідків мають доказове значення для вирішення спору.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів та виклик свідків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення в частині в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, пені, 3% річних змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови; в іншій частині судові рішення належить залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення інфляційних втрат, пені, 3% річних змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 рокута постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук