Справа № 128/1878/20
Провадження № 22-ц/801/336/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 рокуСправа № 128/1878/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),.

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О. А.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 128/1878/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Карпінської Ю. Ф. у залі суду, повний текст якого складено 02 грудня 2022 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» (далі ТОВ «Райффайзен Лізинг») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Позов мотивований тим, що 30 жовтня 2012 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договорами фінансового лізингу № LC1779-02/08, № LC1780-02/08 в сумі 277885,01 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2778,85 грн.

05 лютого 2014 року на примусове виконання указаного рішення видано виконавчі листи.

26 травня 2014 року постановою державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. відкрито виконавче провадження № 43422939.

12 серпня 2019 року представником позивача при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження встановлено, що державними виконавцями виявлено майно, належне боржнику на праві приватної власності, зокрема: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0052, за адресою: АДРЕСА_1 ; інше нерухоме майно, розташоване за адресою: с. Стреків, Деражнянського району Хмельницької області та рухоме майно причіп.

16 березня 2016 року ОСОБА_1 шляхом укладення договорів купівлі-продажу було відчужено ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Указані правочини посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А.

Отримані від продажу майна кошти ОСОБА_1 не направила на погашення заборгованості за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року.

У зв`язку з неналежним виконанням державними органами примусового виконання рішень своїх обов`язків, порушення прав та інтересів позивача, унаслідок відчуження боржником майна поза межами процедури виконавчого провадження, стягувач відкликав виконавчий лист та пред`явив його приватному виконавцю виконавчого округу Турському О. В.

20 листопада 2019 року приватним виконавцем Турським О. В. відкрито виконавче провадження № 60666373.

Відповідно до акта приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були обізнані про судове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року.

Посилаючись на те, що з метою ухилення від виконання своїх боргових зобов`язань, ОСОБА_1 здійснила відчуження нерухомого майна шляхом укладення з ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу, ТОВ «Райффайзен Лізинг» просило суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 16 березня 2016 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрований в реєстрі за № 859;

- скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28831688 від 20 березня 2016 року, номер запису про право власності 13776650;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 березня 2016 року площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрований в реєстрі за № 861;

- скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28831688 від 20 березня 2016 року, номер запису про право власності 13776624;

- стягнути з відповідачів сплачений судовий збір в розмірі 4 204,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 були обізнані про існування рішення суду про стягнення заборгованості та про наявність відкритого щодо них виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення;

на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, записи про накладення арешту на нерухоме майно боржників у державному реєстрі обтяжень були відсутні;

відповідачі у даній справі та треті особи не є близькими родичами та до укладення договорів не були знайомі;

факт передання коштів підтверджений приватним нотаріусом Скутельник І. А.;

між відкриттям виконавчого провадження та укладенням договорів купівлі-продажу пройшов значний проміжок часу;

указані обставини не свідчать про те, що оспорювані договори є фраудаторними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2022 року ТОВ «Райффайзен Лізинг» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з районного суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду на 02 лютого 2023 року о 10:20 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про наявність рішення щодо стягнення заборгованості та про відкрите виконавче провадження;

законодавством не встановлено обов`язок, зокрема, стягувача, доведення до відома боржника про наявність судового рішення про стягнення з останнього заборгованості. Відтак, ОСОБА_1 будучи обізнаною про наявність боргу перед позивачем була зобов`язана самостійно цікавитись про наявність виконавчого провадження;

суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та поза межами розгляду справи щодо оскарження дій, рішення чи бездіяльності приватного виконавця, визнав акт від 29 листопада 2019 року таким, що не відповідає вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

посилання на те, що в момент укладення оспорюваних договорів жодних обмежень щодо відчуження майна не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на спірне майно після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі договору поруки;

спірні договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки є фраудаторними та такими, що порушують публічний порядок. Вчиняючи спірні правочини ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи правом та з метою ухилення від виконання боржником своїх зобов`язань;

судом порушено норми процесуального права, зокрема, статті 2, 43, 76, 77, 83, 182, 263-265 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Оверковський К. В. зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Указує на не обґрунтованість мотивів викладених в апеляційній скарзі заявника.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у справі № 206/5333/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договорами фінансового лізингу № LC1779-02/08, LC1780-02/08 в сумі 277 885,01 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 778,85 грн (т. 1, а. с. 14-15).

05 лютого 2014 року на виконання судового рішення видано виконавчі листи по справі № 206/5333/2012, за якими боржниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 16).

26 травня 2014 року державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 43422939, ВП № 43423171 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/2012, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 05 лютого 2014 року (т. 1, а. с. 17-18).

Постановою головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинським В. І. від 14 листопада 2019 року ВП № 43422939 виконавчий лист № 206/5333/2012 повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1, а. с. 19).

20 листопада 2019 року приватним виконавцем Турським О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60666373 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/2012, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 05 лютого 2014 року (т. 1, а. с. 20).

З акта приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року слідує, що приватним виконавцем, за участі представника стягувача, під час виїзду до місцезнаходження боржників у с. Стреків, Деражнянського району Хмельницької області встановлено фактичне місце проживання боржників у справі № 206/5333/2012 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, ведення ними спільного домашнього господарства. ОСОБА_3 на питання про причини невиконання судового рішення з 2014 року повідомив про відсутність для цього фінансової можливості. Про рішення суду та примусове стягнення з них коштів на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» їм відомо з 2014 року, але боржники вважають, що у них відсутні будь-які зобов`язання перед товариством. Указаний акт підписаний приватним виконавцем та представником стягувача. (т. 1, а. с. 21)

16 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 859, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., продала ОСОБА_2 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 216 000,00 грн. (т.1 а. с. 6-8)

Відповідно до п. 3.3 указаного договору, на його укладення продавець отримала згоду чоловіка ОСОБА_3 викладену у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. від 16 березня 2016 року за реєстровим № 858 (т. 3, с. 2-4, а. с. 28).

16 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за № 861, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., продала ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 63 403,00 грн (т. 1, а. с. 9-13)

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна індексні номери: 55288194, 55288357, 55288320 від 16 березня 2016 року, щодо належних ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки відсутні іпотека, заборони, арешти, відчуження нерухомого майна (т. 2, а. с. 28, т. 3, а. с. 9-25).

З витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49184841 від 16 березня 2016 року убачається відсутність податкової застави щодо житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 29, т. 3, а. с. 26).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 липня 2020 року та 09 липня 2020 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстровано за ОСОБА_2 . Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні (т. 1 а. с. 22-24).

Зі звіту про оцінку майна № LV-201022-03 від 22 жовтня 2020 року слідує, що ринкова вартість житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , складає 2 507 339,00 грн (т. 1 а. с. 128-129).

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку № ZVL-201021-03 від 21 жовтня 2020 року вартість земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , складає 494 520,00 грн (т. 1 а. с. 130-131).

Постановою заступника начальника відділу Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Штельмаха Д. В. від 16 листопада 2020 року ВП № 63562540 закінчено виконавче провадження з примусового виконання постанови Вінницького апеляційного суду № 128/1878/20, накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 146).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб.

Підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі № 522/23819/15-ц (провадження №61-10480св21).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено указаним правочином.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті третьої 3 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17 зроблено висновок, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не менше одного разу на два тижні щодо виявлення рахунків боржника, не менше одного разу на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Частиною п`ятою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час відкриття виконавчих проваджень № 43422939, ВП № 43423171 від 26 травня 2014 року) встановлено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

У відповідності до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Райффайзен Лізинг», посилаючись на статтю 228 ЦК України, обґрунтовувало свої вимоги тим, що оспорювані договори купівлі-продажу, вчинені відповідачами у період існування для одного з них зобов`язання із погашення заборгованості перед позивачем. Оспорювані договори є фраудаторними правочинами, оскільки мали на меті такий наслідок, як ухилення від виконання зобов`язань, тому можуть бути визнані недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у справі № 206/5333/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договорами фінансового лізингу № LC1779-02/08, LC1780-02/08 в сумі 277 885,01 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 778,85 грн.

Указане рішення перебувало на примусовому виконанні з 2014 року.

На підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення та наявності відкритого щодо неї виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення позивач посилався на акт приватного виконавця Турського О. В.

Указаний акт не може бути прийнятий до уваги, оскільки є неналежним доказом обставин, заявлених ТОВ «Райффайзен Лізинг», з огляду на те, що він не відповідає вимогам встановленим Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення та наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення матеріали справи не містять.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що оспорювані позивачем договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 16 березня 2016 року укладені у передбаченій законом формі з нотаріальним посвідченням в присутності сторін із роз`ясненням значення та умов вчинених правочинів, їх правових наслідків та встановленням відповідності цих договорів дійсним намірам сторін.

Нотаріусом було роз`яснено сторонам їх права та обов`язки, тому відповідачі розуміли значення своїх дій.

На момент укладення оспорюваних договорів обмеження щодо розпорядження спірним житловим будинком та земельною ділянкою, а також заборони на їх відчуження були відсутні.

Об`єкти нерухомого майна за оспорюваними договорами відчужено за реальну ринкову вартість згідно звітів про оцінку майна.

За умовами договорів, розрахунки між сторонами проведені повністю до їх підписання.

За оспорюваними договорами зареєстровано факт переходу права власності на житловий будинок та земельну ділянку від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів.

Наведене свідчать, що умови договорів були фактично виконані.

Указані обставини підтверджують реальність правовідносин, що виникли між сторонами оспорюваних договорів купівлі-продажу, на виконання яких від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було передано майно, що виключає можливість визнання такого договору фіктивним.

Відтак, при укладенні оспорюваних договорів волевиявлення сторін цих правочинів було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника майна ОСОБА_1 та виникнення такого права у нового власника ОСОБА_2 , що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Матеріали справи не містять інформації відносно того, що відповідачі під час вчинення оспорюваних договорів були пов`язані між собою будь-якими іншими зобов`язаннями або угодами, аніж тими, що передбачені оспорюваними позивачем договорами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що дії ОСОБА_1 щодо укладання оспорюваних договорів свідчать про недобросовісність її як боржника та зловживання правами стосовно кредитора.

Під час судового розгляду не встановлено, що укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами з направленням дій сторін договорів на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «Райффайзен Лізинг».

Позивачем не наведено документально підтверджених фактичних даних, на спростування встановленої законом презумпції правомірності оспорюваного правочину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції за відсутності належних та допустимих доказів в обґрунтування позову, встановивши правовідносини, що випливають із встановлених обставин, та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 будучи обізнаною про наявність боргу перед позивачем була зобов`язана самостійно цікавитись про наявність виконавчого провадження є безпідставними з огляду на таке:

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18) зроблено висновок, що:

«державний виконавець повинен не лише направляти боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду».

У постанові Верховного Суду 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15 зроблено висновок, що:

«державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії».

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а також обізнаності боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження, що у свою чергу виключає усвідомлене невиконання рішення суду та наявність в діях боржника умислу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у частині визнання акта приватного виконавця таким, що не відповідає вимогам Інструкції не заслуговують на увагу, оскільки при розгляді справи судом була надана правова оцінка указаному доказу з дотриманням вимог чинного законодавства України, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук