У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

з участю секретаря судового засідання - Буткевич Л.В.,

учасники справи:

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна про визнання заповіту недійсним,

установив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна про визнання заповіту недійсним.

До суду ні позивач, ні її представник не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли, про день, час та місце розгляду справи сповіщались згідно норм процесуального законодавства.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 питання щодо подальшого розгляду справи залишила на розсуду суду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 вважав, що у зв`язку з неявками сторони позивача до суду позов слід залишити без розгляду.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомляла, про день, час та місце розгляду справи сповіщалась згідно норм процесуального законодавства.

Третя особа - приватний нотаріус КМНО Марченко О.І. до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи сповіщалась згідно норм процесуального законодавства. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши думки учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Дана позовна заява зареєстрована в Дніпровському районному суді м. Києва 18.10.2019 року.

18.10.2019 року здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

11.11.2019 року позов залишено без руху.

27.11.2019 року позивач подав документи на виконання вимоги суду.

29.11.2019 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

08.01.2020 року зареєстровано відзив на позовну заяву ОСОБА_7

15.01.2020 року зареєстровано пояснення третьої особи.

17.01.2020 року зареєстровано відповідь на відзив.

27.01.2020 року зареєстровано відзив на позовну заяву ОСОБА_5

30.01.2020 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

13.02.2020 року зареєстровано відповідь на відзив ОСОБА_5

26.02.2020 року надійшли документи на вимогу суду.

27.02.2020 року зареєстровано заперечення ОСОБА_5 на відповідь на відзив.

08.12.2020 року надійшли документи на вимогу суду.

Ухвалою від 08.02.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

01.07.2021 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

06.08.2021 року, 10.08.2021 року, 17.08.2021 року надійшли документи на вимогу суду.

З матеріалів справи установлено, що в судове засідання, яке було призначено на 31.01.2022 року позивач не з`явилась, подала заяву про відкладення у зв`язку із хворобою дитини. Розгляд справи відкладено на 09.03.2022 року.

Встановлено, що 09.03.2022 року судове засідання не відбулось у зв`язку із широкомасштабним вторгненням РФ на територію України та бойовими діями в м. Києві та області. Розгляд справи відкладено на 26.05.2022 року на 14.30 годину.

До суду 26.05.2022 року сторони по справі не з`явились, розгляд справи відкладено на 05.07.2022 року на 14.45 годину.

05.07.2022 року позивач до суду не з`явилась, надіслала заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку із перебуванням за межами України через широкомасштабне вторгненням РФ. Розгляд справи без її та представника участі не здійснювати. Розгляд справи відкладено на 25.08.2022 року на 10.00 годину.

До суду 25.08.2022 року позивач не з`явилась, надіслала заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку із перебуванням за межами України через широкомасштабне вторгненням РФ. Розгляд справи без її та представника участі не здійснювати. Розгляд справи відкладено на 28.09.2022 року на 11.00 годину.

До суду 28.09.2022 року позивач не з`явилась, надіслала заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку із перебуванням за межами України через широкомасштабне вторгненням РФ. Розгляд справи без її та представника участі не здійснювати. Розгляд справи відкладено на 21.11.2022 року на 09.30 годину.

21.11.2022 року до суду з`явився новий представник позивача, який просив відкласти розгляд справи для ознайомлення з матеріалами справи. Розгляд справи відкладено на 30.01.2023 року на 10.00 годину.

30.01.2023 року до суду ні позивач, ні її представник не з`явились, про причини неявки суду не повідомили. Розгляд справи відкладено на 01.03.2023 року на 10.30 годину.

До суду 01.03.2023 року ні позивач, ні її представник не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

З матеріалів справи убачається, що сторона позивача була повідомлена про дати судових засідань згідно норм процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частині 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частина 2 та 5 статті 12 ЦПК України визначає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

З рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», слідує, що в силу вимог ч. 1 статті 6 Конвенції про захисти прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, в їх системному зв`язку, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність.

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

Вказане узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, що викладена в рішенні по справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03), в частині того, що «…сторони в розумінні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 року, та «Трух проти України», заява № 50966/99 від 14.10.2003 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Дана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28.10.2021 року у справі № 465/6555/16-ц, де колегія вказала, що право на доступ до правосуддя право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Частина 5 статті 223, частина 1 статті 257 ЦПК України визначає необхідність забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони - відповідача, який притягнутий до участі у справі позивачем, а тому саме останній має продемонструвати свій інтерес у як найскорішому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами щоб не допустити затягування розгляду справи.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як зазначалося вище, в матеріалах справи містяться відомості щодо повідомлення позивача на засідання, які були призначені на 30.01.2023 року та 01.03.2023 року. Заяв від позивача, чи її представника про розгляд справи без їх присутності, до суду не надходило.

В постанові Верховного Суду від 28.10.2021 року у справі № 465/6555/16-ц колегія суддів виклала правову позицію, згідно якої повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі № 465/205/17.

Системний аналіз положень Цивільно-процесуального кодексу України свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто не вказує на врахування судом поважності причин при повторній неявці позивача до суду. Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого, кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами.

Згідно з вимогами ЦПК України у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, норми чинного законодавства України, прецедентну практику Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, та те, що без позивача дану справу розглянути неможливо, суд вважає, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 158, 257, 258, 259, 260, 353, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна про визнання заповіту недійсним - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 06.03.2023 року

Суддя: