ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року м. Чернівці Справа № 727/6687/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Байцар Л.В., дата складання повного тексту рішення 30 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги обґрунтовувало тим, що відповідно до договору №E/V06669 від 20.04.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 35 000 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 20.04.2009 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки №E/V06669-1, за яким відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, розташований по АДРЕСА_1 , за ціною предмета іпотеки 205 746 грн.

Оскільки ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконував, у нього перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» станом на 11.07.2022 року виникла заборгованість у розмірі 97 636,94 Євро, однак у зв`язку із тим, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми, кредитодавець на свій розсуд заявив до стягнення заборгованість у розмірі Провадження №22-ц/822/106/23

41 468,20 Євро, що складається з: 10 165,33 Євро заборгованість за тілом кредиту; 31 302,87 Євро заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Крім того, з посиланням на норми ЗУ «Про іпотеку», ЦК України, ЖК України просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором звернути стягнення на будинок, який належить ОСОБА_1 й розташований по АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах та виселити відповідача й інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за вказаною адресою, одночасно стверджуючи, що направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з такими вимогами закон не вимагає.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки, через що наслідки спливу строку позовної давності судом застосовані з порушенням норм матеріального права.

Наголошує, що судом не взято до уваги висновки, викладені в постанові ВП ВС від 18.01.2022 року у справі №910/17048/17, де визнано правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії договору.

Крім іншого, наголосило, що п.4.7. Кредитного договору встановлено строк 5 років позовної давності для стягнення кредиту, відсотків, винагороди, комісії, неустойки, пені, штрафів, а тому частина боргу, яка стягується банком нарахована правомірно.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходив з того, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ЗАТ КТ «ПриватБанк» борг за кредитним договором №E/V06669 від 20.04.2006 року в розмірі 112 202,39 грн.

Таким чином, позивач, пред`явивши позов про стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд, змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту почала перебігати позовна давність.

Крім того, вказав, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 жовтня 2012 року визнано виконавчий напис №2995, виданий 24.07.2009 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балицьким О.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Чернівецької філії суми боргу 14 263,74 євро та 2 417,65 грн таким, що не підлягає виконанню, скасовано його та скасовано арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

За наведеного дійшов висновку, що банк із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся 15 липня 2022 року, тобто із пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Щодо відмови в задоволенні вимоги про виселення, то суд першої інстанції наголосив, що враховуючи відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, вимоги позивача про виселення ОСОБА_1 та інших осіб з житлового будинку, який нею придбаний нею не за кредитні кошти, є неправомірними.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору №Е/V06669 від 20.04.2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 35 000 Євро зі сплатою за користування кредитом 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20.04.2009 року (а.с.10-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 20.04.2006 року було укладено договір іпотеки №Е/V06669-1, за яким відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, розташований по АДРЕСА_1 , за ціною предмета іпотеки 205 746 грн (а.с.12-14).

Пунктом 22 Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.19.8.1, 19.8.2, 19.8.3 цього договору, відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволенні вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Крім іншого, вбачається і що залишено поза увагою суду першої інстанції, що в п.27 Договору іпотеки вказано, що термін дії договору до повного виконання Іпотекодавцем та Іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором, та всіма додатковими угодами до нього.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.04.2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором №Е/V06669 від 20.04.2006 року в розмірі 112 202,39 грн та судові витрати 1210,63 грн, а всього 113 413,02 грн (а.с.58).

21.05.2009 року Першотравневим районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист №2-863/09, який в подальшому було повернуто постановою державного виконавця від 10.12.2015 року з підстав не надання стягувачем відомостей щодо стану погашення заборгованості, та аналогічно повернуто постановою від 25.06.2019 року з підстав відсутності майна, на яке можна звернути стягнення (а.с.117-120).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.10.2012 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 07.03.2013 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 року, визнано виконавчий напис №2995, виданий 24.07.2009 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Балицьким О,О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі ЧФ суми боргу 14 263,74 Євро та 2 417,65 грн таким, що не підлягає виконанню та скасувати його. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Скасовано арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.59-66).

Через невиконання зобов`язань за кредитним договором №Е/V06669 від 20.04.2006 року у ОСОБА_2 склалася заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 97 636,94 Євро, однак з урахуванням права банку вимагати від боржника будь-яку частину боргу визначило до стягнення заборгованість у розмірі 41 468,20 Євро, яка складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 10 165,33 Євро; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 31 302,87 Євро, що підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов Кредитного договору від 11.07.2022 року (а.с.7-8).

В рахунок наведеної суми боргу 41 468,20 Євро банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача й інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в будинку по АДРЕСА_1 .

Застосовавши наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин суд першої інстанції встановив порушене право позивача, обсяг невиконаних грошових зобов`язань, в межах яких скористався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідачем не оскаржено. Доводи апеляційної скарги зводяться до права нарахування банком платежів, передбачених основним договором, та правомірності вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що за правилами диспозитивності цивільного процесу та апеляційного перегляду судових рішень є предметом дослідження й оцінки апеляційним судом.

Що стосується застосування судом першої інстанції строків позовної давності, то колегія суддів вказує наступне.

В силу вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

У відповідності до ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладено в постановах ВП ВС від 13.02.2019 року по справі №826/13768/16, від 04.12.2018 року по справі №910/18560/16.

ВС у постанові від 18.08.2021 року, справа №201/15310/16 зробив наступні висновки.

«…У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення цієї статті дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

Отже, вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою закон не передбачає…».

У постанові від 24.04.2019 року, справа №523/10225/15-ц ВП ВС вказала, що «…відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі…».

Як вбачається з рішення суду першої інстанції останнє не містить встановленої обставини щодо початку перебігу строку позовної давності, що є вирішальним при встановленні такого факту. Крім того, оскільки правовідносини кредитора з боржником та іпотекодавцем, відмінним від останнього, є різними за правовою природою і є договірними, за якими договір іпотеки встановлює дію забезпечення виконання основного зобов`язання до його повного виконання, яке на час розгляду справи є невиконаним, застосування строків позовної давності за таких обставин до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не передбачається.

Отже, висновки суду першої інстанції є невірними.

По суті заявлених вимог колегія суддів зазначає наступне.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Згідно з частинами 1, 3 ст.575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

В силу ст.1 ЗУ «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.3 «Про іпотеку»).

За приписами ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч.1, 3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналіз положення цієї статті дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: у позасудовому порядку (згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або у судовому порядку за рішенням суду.

В силу ст.35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення ч.1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена ч.1 цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені ст.12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (ст.39 ЗУ «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст.41-47 ЗУ «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст.38 ЗУ «Про іпотеку»).

За змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 ЗУ «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Також, суд апеляційної інстанції вказує, що згідно висновку, викладеного в постанові від 12.05.2020 року у справі №921/730/13-г/3, ВП ВС наголосила, що при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.

За наведеного, з урахуванням відсутності доказів виконання зобов`язань перед банком з боку ОСОБА_2 , заперечень щодо існуючої заборгованості з боку відповідача та неоскаржуваної відповідачем встановленої обставини розміру невиконаних зобов`язань, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 20.04.2006 року і вимог спеціального закону.

Що стосується вимоги про виселення іпотекодавця та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за вказаною адресою, то суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 ЗУ «Про іпотеку», частиною третьою якої одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначила й про те, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав власника.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

З кредитного договору №Е/V06669, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 20.04.2006 року, останньому надавався кредит у розмірі 35 000 Євро на споживчі цілі, а ОСОБА_1 , у свою чергу, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника передала банку в іпотеку спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві особистої приватної власності згідно свідоцтва від 14.05.1990 року, виданим Чернівецьким міським житловим управлінням виконкому Чернівецької міської ради, тобто зазначене майно набуде до укладення кредитного договору і не за кошти отримані в кредит згідно договору, зазначеного вище.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки в іпотеку був переданий житловий будинок, який придбаний (набутий) не за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивач у позовній заяві не запропонував інше приміщення, яке відповідало би вимогам «житлового» в розумінні ЖК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення відповідача та інших осіб з іпотечного майна без надання таким іншого постійного житла.

Отже, суд першої інстанції викладеного не врахував, через що рішення у вказаній частині підлягає зміні з підстав, викладених вище.

Щодо зупинення виконання рішення суду.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

На час розгляду справи воєнний стан продовжувався неодноразово відповідно до вимог Конституції України і триває.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційний судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором Е/V06669 від 20.04.2006 року в сумі 41 468,20 Євро, з яких: 10 165,33 Євро заборгованість за кредитом, 31 302,87 Євро заборгованість по процентам за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки:

- житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право особистої власності від 14 травня 1990 року, виданого Чернівецький міським житловим управлінням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народн6их депутатів на підставі рішення №130/6 від 24 квітня 1990 року, шляхом реалізації (продажу) предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1 змінити з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Зупинити виконання постанови Чернівецького апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.