РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Губської Я.В.
при секретарі Мордухович К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (м. Харків, вул. Жон Мироносиць,5), третя особа: слідчий СВ відділу №3 Харківського районного управління №1 ГУ НП в Харківській області Сотніков Денис Вікторович(Харківська область, м. Мерефа, вул. Дніпровська,211) про захист честі, гідності та ділової репутації,-
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Попрас В.О.від 16.08.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
21.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_3 у відставку, зазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою суду від 02.12.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.
25.01.2022 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказала, що твердження представника відповідача про необхідність її явки до слідчого не ґрунтується на приписах КПК України. Вказала, що крім основної кафедри медицини невідкладних станів, анестезіології та інтенсивної терапії, яка розташована в КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.. проф.. О.І. Мещанінова» кафедра має 3 клінічні бази, в тому числі з відділенням хворих на COVID-19, в її службові обов`язки також входить лікувальна робота з ургентними хворими та консультування та координація для подальшої госпіталізації, відповідно до чого, протягом робочого часу, вона повинна бути виключно на робочому місці і позбавлена можливості з`явитись за викликом до слідчого через велику кількість пацієнтів. Про це, слідчого Сотнікова Д.В. було проінформовано в телефонному режимі т а запропоновано прибути за місцем її роботи для проведення допиту, проте вказане прохання було проігноровано. Крім того, з наданих відповідачем до відзиву матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 не володіє повноваженнями слідчого в даному кримінальному провадженні відповідно до ст. 40 КПК України, а отже не уповноважений надавати дозвіл на розголошення таємниці досудового розслідування. Крім того, не відповідає дійсності інформація, що вона не повідомила слідчого причини неявки 18.03.2020.
03.02.2022 до суду від представника відповідача надійшли заперечення, в яких представник посилався на те, що слідчий самостійно визначає місце проведення допиту. Посилання позивача на те, що вона позбавлена можливості прибути до відділу поліції через завантаженість на роботі не є поважною причиною неявки до органу досудового розслідування. Крім того, доводи позивача про порушення слідчим правил є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Також, виконуючи вимоги КПК України, слідчим було здійснено телефонний дзвінок на мобільний номер ОСОБА_1 з метою виклику останньої для допиту в якості свідка. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не з`явилась на виклик, про причини неявки не повідомила, слідчим був складений рапорт. Посилання позивача, що вказана в рапорті інформація є недостовірною є лише суб`єктивною оцінкою позивача, оскільки слідчий не може мати особистого інтересу в результатах кримінального провадження, він лише фіксує відомості, які мали місце.
Також, представником відповідача подано клопотання про закриття провадження, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02.12.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі на підставі п.1ч.1 ст. 255 ЦПК України відмовлено та закрито підготовче судове засідання. призначено судовий розгляд.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Пироженко О.С. в судове засідання не з`явились, представник позивача надав до суду заяву про слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги просив задовольнити. Питання щодо стягнення витрат на правову допомогу просив розглянути шляхом ухвалення додаткового рішення за результатами проведення судового засідання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якому просив суд проводити слухання справи без їх участі, враховуючи раніше надані пояснення та докази, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
10.02.2021 ОСОБА_1 звернулась з заявою на ім`я голови Височанської ОТГ, до складу якої входять смт.Бабаї про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки внатурі та надання в приватну власність для будівництва та житлового обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,12 га, кадастровий номер 625155300:00:006:0130 за адресою: АДРЕСА_3 за рахунок земель житлової та громадської забудови Височанської ОТГ Харківського району Харківської області.
Витягом з Державного земельного кадастру від 29.01.2021 про земельну ділянку з кадастровим №625155300:00:006:0130 підтверджується, що земельна ділянка розташована на землях житлової та громадської забудови.
Відповідно до довідки №458/02 від 28.07.2021 Харківського національного медичного університету вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює на посаді завідувача кафедри медицини невідкладних станів, анестезіології та інтенсивної терапії Харківського національного медичного університету (а.с.14).
Відповідно до довідки №338/03-п від 28.07.2021, виданої КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.. проф.. О.І. Мещанінова», зазначено, що ОСОБА_1 працює за сумісництвом в КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.. проф.. О.І. Мещанінова» на посаді лікаря-анастезіолога відділення анестезіології на 12 ліжок для інтенсивної терапії хворих зі сполученою травмою з 01.01.2006. В лікарні працює з 03.12.2004. (а.с.17).
Відповідно до відповіді №83аз/119-12/01-2021 від 25.06.2021 Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Харківській області вбачається, що ХРУП №1 ГУ НП в Харківській області відповідно до постанови КМУ від 16.09.2015 №730 не є юридичною особою публічного права. Згідно з Положенням про ХРУП №1 ГУ НП в Харківській області, затвердженим наказом ГУ НП в Харківській області від 05.02.2021 №229 вказаний підрозділ є територіальним підрозділом ГУ НП в Харківській області. Старший лейтенант поліції ОСОБА_2 з 01.02.2021 перебуває на посаді слідчого СВ відділу поліції №3 ХРУП №1 ГУ НП в Харківській області (а.с.24).
Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві.
При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У відповідності з ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Позивач зазначає, що їй не пред`являлося повідомлення про підозру, зокрема у зазначеному кримінальному провадженні, жодний обвинувальний акт стосовно позивача не передавався до суду; не існує жодного ухваленого стосовно неї вироку, вона не є особою стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а тому поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та є недостовірною.
Як на доказ того, що поширена відповідачем інформація є негативною для позивача та порушує її особисті права, позивач зазначає, що поширена інформація порушує принцип презумпції невинуватості, а також є фактично твердженням про причетність ОСОБА_1 до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про неї і заподіює шкоду її правам та інтересам. Зокрема, вказує, що інформація, яка була поширена про позивача є негативною, оскільки у публікації стверджується про порушення ОСОБА_1 норм чинного законодавства, що створює враження про неї як про злочинця, що у свою чергу руйнує оцінку людських, ділових і професійних якостей, а тому поширення інформації про неї, як про особу, яка причетна до скоєння злочину, негативно впливає на суспільну оцінку її якостей в очах оточуючих, колективу, відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. При цьому, поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало та які не були перевірені відповідачем, а тому такі твердження мають бути спростовані.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказав, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Поряд з цим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що оспорювана інформація, поширена відповідачем в листах за місцем її роботи, є недостовірною та висловлювалась останнім у вигляді фактичних тверджень, а не оціночних суджень.
Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням, а є інформацією, яка порушує особисте немайнове право позивача.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).
Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів достовірності поширеної інформації, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.
Таким чином, враховуючи, що на час поширення оспорюваної інформації у відношенні позивача не було складено та їй не було оголошено (вручено) підозру у тому кримінальному провадженні, про яке повідомляв відповідач, позивач не мала процесуального статусу підозрюваної (обвинуваченої) у вказаному провадженні, а отже, поширена відповідачем інформація про пов`язаність позивача з будь-якими провадженнями є недостовірною та не підтверджена належними і допустимими доказами.
З вищезазначеного слідує, що відповідачем поширено недостовірну інформацію про позивача.
Отже, позивач вимагає відновлення порушених особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з поширенням негативної та недостовірної інформації щодо неї.
Статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Також згідно ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Отже, свобода вираження поглядів не є абсолютною, а підлягає певним обмеженням спрямованим, зокрема, на захист репутації чи прав інших осіб, тому посилання відповідача на норми міжнародного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини щодо висловлювання критики у відношенні публічних осіб не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки відповідно до обставин справи відповідачем було поширено не критику діяльності позивача, а фактичні твердження, що підлягають спростуванню у судовому порядку.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до Конституції України та ст.ст. 270, 275, 297 ЦК України фізична особа має право як на повагу до гідності та честі, так і право на захист свого особистого немайнового права.
У ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання та недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (пункт 1 ст.17) встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.
У статті 3, 32 Конституції України проголошено, що честь та гідність визнається найвищими соціальними цінностями і кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.
Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, встановлено, що п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування про розслідування, які ведуться, але вона зобов`язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості.
Також у п. 41 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Allenet de Ribemont v. France зазначено, що «в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Аллене де ОСОБА_4 без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце».
Відповідно до ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою вину у вчиненні злочину.
Інформація, яка поширена відповідачем про наявність відносно ОСОБА_1 розслідування, порушує принцип презумпції невинуватості, які проголошені у ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права.
Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 Постанови, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
Таким чином, враховуючи норми ст. 62 Конституції України та ст. 2 КК України, зважаючи на рішення Європейського суду з прав людини, інформація поширена відповідачем про наявність розслідування стосовно позивача та інформації про самовільне зайняття земельної ділянки позивачем, як власником земельної ділянки, витребування характеристики за місцем роботи, з зазначенням про порушення репутації Інституту, за відсутності підозри у відношенні позивача є такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, і дані обставини встановлені судом під час судового розгляду і не спростовані відповідачем.
Також, відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.
За таких обставини, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Вимога позивача зобов`язати ГУ НП в Харківській області зазначити в листах « ОСОБА_1 непричетна до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України та не уникала від надання важливих для слідства показів» задоволенню не підлягає з огляду на те, що вона є безпідставною, некоректною, та є похідною від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.
Керуючись ст.ст. 277, 297 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - задовольнити частково.
Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і завдає шкоди діловій репутації, інформацію стосовно ОСОБА_1 , поширену слідчим СВ відділу поліції №3 Харківського РУП №1 ГУ НП в Харківській області Сотніковим Денисом Вікторовичем шляхом направлення листів №4071/119-90/24-2021 від 01.04.2021 до Харківського національного медичного університету та №4072/119-90/24-2021 від 01.04.2021 до КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.. проф.. О.І. Мещанінова».
В задоволенні решти вимог відмовити.
На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Суддя: Я. В. Губська