Номер провадження: 22-ц/813/3939/23
Справа № 522/9901/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначивши заінтересованою особою - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області.

В обґрунтування заявленої вимоги вказав, що він є громадянином Російської Федерації та з 2018 року постійно мешкає та працює в Україні, отримавши посвідку на тимчасове проживання (на підставі дозволу на працевлаштування). Остання посвідка на тимчасове проживання видана 12.10.2021 року.

Маючи намір і в подальшому проживати та працювати в Україні, він звернувся до Державної міграційної служби з метою отримати посвідку на постійне проживання в Україні за територіальним походженням, оскільки його дід- ОСОБА_2 народився та тривалий час постійно проживав на території сучасної України.

На запит адвоката щодо підстав надання йому дозволу на імміграцію в Україну, останній отримав лист-роз`яснення від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, згідно із яким відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію в Україну, який передує отриманню посвідки на постійне проживання, надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням і для цього необхідно подати документи за наведеним у законі переліком, серед яких значаться документи, що підтверджують факт постійного проживання чи народження діда чи баби до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України". При цьому, у разі відсутності свідоцтва про народження діда, достатньою підставою для підтвердження факту народження та/або проживання діда на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", для подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну є відповідне рішення суду.

Оскільки свідоцтво про народження діда у нього відсутнє, а отримана із Державного архіву Вінницької області архівна довідка від 16.05.2019 року №07-1326/7 підтверджує наявний у метричній книзі про народження по Свято-Вознесенській православній церкві станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині- м.Козятин Козятинського району Вінницької області) запис №28 за 1903 рік про хрещення 07.04.1903 року сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин, у батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт народження діда- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині -місто Козятин Хмельникського району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України".

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13 жовтня 2022 року постановлено встановити факт народження діда заявника ОСОБА_2 -30.01.1903 року на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині місто Козятин Хмельницького району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначило, що при вирішенні порушеного заявником питання суд не врахував положення Законів України "Про імміграцію" та "Про громадянство України", а також затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень і не зважив на те, що заява ОСОБА_1 направлена на реалізацію права на отримання посвідки на постійне проживання на території України, яке заперечується та оскаржується Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, що на думку скаржника, свідчить про наявний спір про право, який не підлягає вирішенню в окремому провадження.

Крім того, вказує на те, що заявник не звертався до Управління з відповідною заявою, тому його звернення до суду щодо встановлення факту, що має юридичне значення, є передчасним.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бочевар М.П. викладені в ній доводи не визнав, судове рішення просить залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник- адвокат Бочевар М.П. підтримали викладені у відзиві на апеляційну скаргу заперечення щодо доводів скаржника та просили апеляційну скаргу відхилити..

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Коблов С.С. підтримав доводи апеляційної скарги із наведених в ній підстав.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги заяви ОСОБА_1 ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування та свідчать про те, що ОСОБА_2 , який є дідусем заявника, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині місто Козятин Хмельникського району Вінницької області), тому цей юридичний факт підлягає встановленню судом.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . Отже, заявник ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_2 .

12 жовтня 2021 ОСОБА_9 (громадянин Російської Федерації) документований посвідкою на тимчасове проживання, яка чинна до 07.11.2022, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6,8).

Згідно із архівною довідкою, виданою Державним архівом Вінницької області 16.05.2019 року за №07-1326/7, в метричній книзі про народження по Свято-Вознесенській православній церкві станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині м. Козятин Козятинського району Вінницької області) за 1903 рік є запис №28 про хрещення 07 квітня 1903 року сина на ім`я ОСОБА_3 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_3 на станції Козятин. Батьки: с.Грузьке Київського повіту Київської губернії селяни ОСОБА_4 та його законна дружина ОСОБА_10 , обоє православні (а.с.17-19).

ОСОБА_2 навчався у 7 Київській гімназії та 09.04.1915 року був нагороджений похвальним листом. ОСОБА_2 прослухав курс 7-ми класів цієї гімназії та 11 червня 2020 року отримав відповідне свідоцтво (а.с. 20 - 22).

З посвідчення Осібної Київської поштової продовольчої комісії Київського повітового революційного комітету вбачається, що ОСОБА_2 служив з 22.03. по 28.04.1920 року в Райпродкомі на посаді реєстратора (а.с.23-24).

З 10.08.1927 до 15.05.1928 року ОСОБА_2 працював у фізико-хімічній лабораторії КПУ, що підтверджує довідка від 30.06.1928 року, а з 01.10.1928 року до 07.05.1930 року ОСОБА_2 працював у Хімічній Лабораторії Всеукраїнської академії наук як науковий співробітник (а.с. 25, 28).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 83 років в м.Ленінграді, РРФСР, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим ІІ відділом ЗАГС Ленінградського міського виконкому 22 липня 1986 року (а.с.13, 14).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 КонституціїУкраїни.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Необхідність встановлення факту народження діда - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині- місто Козятин Хмельникського району Вінницької області), тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", заявник зазначив отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про імміграцію",імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Статтею 4 наведеного Закону встановлена квота на імміграцію, а пунктом 3 частини третьої цієї статті передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію, особами, які мають право на набуття громадянства за територіальним походженням, до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України".

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (стаття 9 Закону України "Про імміграцію").

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про громадянство України", яка регулює питання щодо набуття громадянства України за територіальним походженням, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Указом Президента України №215/2001від 27.03.2001року затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок), який відповідно до Закону України "Про громадянство України" (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 28 зазначеного Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_5 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що для отримання дозволу на імміграцію заявник, серед інших документів, подає до компетентного органу документ, що підтверджує факт народження його діда у певний період на територіях, зазначених в статті 8 Закону України "Про громадянство України" та у разі відсутності такого документа, цей факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, обґрунтовано вважав доведеним факт народження діда заявника- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" як місто Козятин Хмельникського району Вінницької області.

Будь-які заперечення з цього приводу в Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відсутні в такі в апеляційній скарзі ним не наводяться.

З огляду на викладене, висновок суду про те, що встановлення факту народження діда заявника 30.01.1903 року на станції Козятин Бердичівського повіту Київської губернії (нині- місто Козятин Хмельникського району Вінницької області) має для нього юридичне значення (правові наслідки), є правильним.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах та як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що заперечення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області проти встановлення факту народження діда заявника на території України свідчать про наявний спір про право, який підлягає вирішенню у позовному провадженні, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки метою встановлення наведеного факту є отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні, підстави для видачі якої або відмови у видачі якої чітко регламентовані діючим в Україні законодавством, як із визначенням повноважень органів державної влади, посадових і службових осіб за наслідком розгляду відповідних заяв, так і порядку оскарження їх рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності, тому суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 та від 19.05.2021 року у справі №496/818/19.

Посилання скаржника на недотримання заявником порядку досудового врегулювання порушеного ним питання (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, враховуючи, що пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 та відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, слушними є аргументи заявника з цього приводу, який обґрунтовано послався на положення частини десятої статті 9 Закону України "Про імміграцію", відповідно до яких у разі неподання будь-якого документа, який за визначеним цим Законом переліком необхідно подати до компетентного державного органу разом із заявою про надання дозволу на імміграцію, така заява до розгляду не приймається.

Рішення суду про встановлення факту народження діда заявника на території України у відповідний період віднесено до такого переліку, а отже його ухвалення має передувати зверненню до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, інакше заява не підлягає розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справах № 654/3462/17 та № 757/44694/17-ц, є безпідставними, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини, зокрема, у справі № 757/44694/17-ц у заявника був втрачений паспорт громадянина СРСР та заявником не було надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи та звернення до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді О. В. Кутурланова

Н.В. Орловська

Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року

Суддя Л.В. Пузанова