Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/2358/22
номер провадження 2/695/362/23

23 січня 2023 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі :
головуючого судді Середи Л.В.
за участю секретаря Оніщенко Н.В.
розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати договір довічного утримання від 06.07.2021р., реєстр №1776, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначає, що 06.07.2021р. між нею та відповідачем був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Шипович Я.І..
Позивач наполягає, що всупереч умовам даного договору, відповідач відразу ж після укладення даного договору від 06.07.2021 здійснення утримання та надання обумовленої сторонами допомоги припинив та взагалі не виконує передбачені договором зобов`язання щодо належного утримання позивача, забезпеченням харчуванням, медикаментами, лікарськими засобами. Відповідач також припинив надавати будь-яку допомогу по господарству.
За таких підстав позивач вважає, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, а тому наявні правові підстави для розірвання договору довічного утримання та повернення вказаного будинковолодіння і присадибної земельної ділянки у власність позивачки.
Ухвалою від 08.09.2022р. відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, при цьому представник позивача на задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору довічного утримання наполягав, а в частині вимог про розподіл судових витрат та стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат відмовився.
Відповідач подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав, а розгляд справи просив проводити за його відсутності, судові витрати, які були понесені позивачем просив залишити за позивачем.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу.
Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення.
При цьому суд виходить з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі 06.07.2021р. уклали договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Шипович Я.І., реєстр №1776.
Види догляду, які набувач зобов`язаний відчужувану визначені п. 6 вказаного договору у якому передбачено, що догляд, що надається набувачем відчужувану включає в себе: - забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; - надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); - оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів; - поточний ремонт житлового будинку, утримання його в належному стані; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, тощо; - поховання відчужувача після його смерті в с. Вільхи Золотоніського району Черкаської області.
Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
На житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом даного договору, накладається заборона відчуження.
Пунктом 12 вказаного договору передбачено, що договір може бути розірваний на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Згідно з п. 13 у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
Позивач наполягає, що відповідач після укладення вказаного вище договору в липні 2021р. перестав допомагати та ігнорував усі прохання позивача про допомогу. Ухилявся від забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами , не допомагає по господарству, не сплачує комунальні послуги та всі витрати по утриманню будинку.
Через вказані дії відповідача позивач звернулась до сільської ради з проханням про закріплення за нею відповідного соціального працівника, яка фактично виконувала ті функції, які зобов`язувався виконувати за договором відповідач.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувана або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Відповідно до ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
Вирішуючи питання про «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.
У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19.
Отже, відчужувачу за Договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має забезпечити себе від таких претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку наданої допомоги та на виконання вимог ст.,ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
У даній справі відповідач позовні вимоги позивача визнав.
Жодних сумнівів у добровільності визнання позивачем позовних вимог чи достовірності вказаних обставин у суду не виникає. Будь-які докази, що спростовують доводи позивача в матеріалах справи відсутні.
Виходячи з правової природи цього договору, аналізу умов договору довічного утримання від 06.07.2021р., положень статті 755 ЦК України та підстав позову, суд дійшов висновку, що відповідач станом на час звернення позивача до суду із цим позовом неналежним чином виконував умови вказаного договору, а позивач у свою чергу надав суду належні та допустимі докази істотного порушенням відповідачем умов договору довічного утримання.
З наданих доказів, які наявні в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не сплачував кошти за комунальні послуги, не купував для позивача продукти харчування, лікарські засоби, не здійснював догляд за вказаними будинком та земельною ділянкою, хоча умовами зазначеного договору довічного утримання чітко визначені вказані зобов`язання відповідача щодо утримання (догляду) ОСОБА_1 ..
Отже, належно доведена істотна різниця між тим, на що має право розраховувати ОСОБА_1 за умовами вказаного договору, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Відтак, зважаючи на встановлені обставини, враховуючи норми ст.,ст. 12, 13 ЦПК України в тому числі щодо змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в межах заявлених нею вимог, оскільки доведено достатніми, належними доказами факт неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання.
Керуючись ст., ст. 10, 12, 13, 82, 141, 264, 265 ЦПК України суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання задовольнити повністю.
Розірвати договір довічного утримання від 06.07.2021р., реєстр №1776, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: Середа Л.В.