Справа № 350/1807/21
Провадження № 22-ц/4808/336/23
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Працун В.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 30 грудня 2022 року під головуванням судді Пулика М.В. у селищі Рожнятів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що упродовж червня-липня 2018 року ОСОБА_1 внесено на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у загальній сумі 160 432,25 грн.

Вказані кошти вносилися одинадцятьма платежами як поповнення карткового рахунку відповідача, що підтверджується дублікатами банківських чеків, а саме: від 20.06.2018 на суму 10 050,25 грн; від 27.06.2018 на суму 20 100,50 грн; від 30.06.2018 на суму 9 980 грн; від 30.06.2018 на суму 10 150,75 грн; від 05.07.2018 на суму 10 050,25 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 13.07.2018 на суму 20 000 грн; від 17.07.2018 на суму 10 050,25 грн; від 17.07.2018 на суму 10 050,25 грн; від 26.07.2018 на суму 20 000 грн. та від 26.07.2018 на суму 20 000 грн.

За усною домовленістю між сторонами ОСОБА_2 повинен був внести ці кошти на рахунок ПП «ДВК», керівником та єдиним засновником якого він є, або в інший спосіб зарахувати їх як дострокове часткове повернення поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Відпочинок-плюс».

Зазначеній домовленості передувало надання 29.12.2017 та 26.07.2018 ПП «ДВК» до ТОВ «Відпочинок-плюс» безвідсоткової поворотної фінансової допомоги у сумі 250 000 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та копією договору від 28.12.2017 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

Лише у серпні 2021 року позивачу стало відомо що відповідач усну домовленість порушив та подав позов від імені ПП «ДВК» до ТОВ «Відпочинок-плюс» про стягнення коштів у сумі 250 000 грн як основної заборгованості без урахування наданих йому нею коштів саме на погашення безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

Позивач надала відповідачу грошові кошти як фізична особа фізичній особі без будь-якої правової підстави лише на підставі вищевказаної усної домовленості, яка відповідачем проігнорована. Після звернення ОСОБА_2 з позовом до Господарського суду Івано-Франківської області у серпні 2021 року (справа № 909/729/21), ОСОБА_1 дізналася, що така усна домовленість не виконана.

Посилаючись на те, що між сторонами як фізичними особами виникли відносини без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача цих коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в сумі 160 432,25 грн.

Заочним рішенням Рожнятівського районного суду від 22 грудня 2021 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 160 432,25 грн та сплачений судовий збір у розмірі 1 604,32 грн.

Відповідач ОСОБА_2 12.01.2022 звернувся до суду з заявою про скасування заочного рішення Рожнятівського районного суду від 22 грудня 2021 року.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 28 березня 2022 рокузаочне рішення Рожнятівського районного суду від 22 грудня 2021 рокускасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 30 грудня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 160 432,25 грн та сплачений судовий збір у розмірі 1 604,32 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку, що позивач не пропустила строк, у межах якого повинна звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права.

Останній платіж (поповнення коштів) було здійснено позивачем 26.07.2018 (більше трьох років тому), тому строк, у межах якого позивач могла звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, визначений ст. 267 ЦК України, минув і позивач не заявляла клопотання про поновлення строку позовної давності.

При цьому, суд першої інстанції вважав датою порушення права позивача отримання претензії ТОВ «Відпочинок-плюс» (10.08.2021), однак на підставі чого, яких доказів дійшов такого висновку суд не зазначає, як і яке відношення має позивачка до ТОВ «Відпочинок-плюс».

Також позивач не надала жодних допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, тому суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про їх задоволення.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач перераховувала кошти за усною домовленістю з відповідачем, тобто вказує, що між сторонами все ж таки існувала домовленість, однак застосував ст. 1212 ЦК України.

При внесенні на його картковий рахунок коштів у загальній сумі 160 432,25 в графі «призначення платежу» дублікатів чеків позивач зазначала: «перевод на карту ПриватБанка», «пополнение карти счета».

Позивач позичила у нього як у фізичної особи значну суму коштів і повертала їх йому на підставі вказаних чеків. Оскільки позивач кошти йому повернула, він повернув їй оригінал розписки, яку вона писала власноручно перед тим як позичити в нього кошти.

Вказує про необґрунтованість твердження про безпідставність (помилковість) перерахування коштів, оскільки кошти перераховувалися позивачем не в один день, а в період з 20.06.2018 по 27.07.2018, не одним чи двома платежами, а одинадцятьма.

Не відповідають дійсності, фактичними обставинам справи та не підтверджені будь-якими доказами твердження про те, що між сторонами цього спору існувала домовленість, що він як директор та засновник ПП «ДВК» мав внести вказані кошти на рахунок цього підприємства або в інший спосіб зарахувати їх як дострокове часткове повернення поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Відпочинок-плюс» та такій домовленості передувало надання ПП «ДВК» 29.12.2017 та 26.07.2018 ТОВ «Відпочинок-плюс» поворотної фінансової допомоги в сумі 250 000 грн.

У разі, якщо позивач мала намір повернути поворотну фінансову допомогу від імені ТОВ «Відпочинок-плюс», то могла самостійно перерахувати кошти на рахунок ПП «ДВК» і вказати призначення платежу: «поворотна фінансова допомога». Спір про повернення поворотної фінансової допомоги ТОВ «Відпочинок-плюс» на користь ПП «ДВК» був предметом розгляду в Господарському суді Івано-Франківської області (справа №909/729/21) і не має жодного відношення до цього спору. Позивач не числиться ні засновником, ні керівником, ні особою, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи ТОВ «Відпочинок-плюс», що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 упродовж червня-липня 2018 року внесено на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у загальній сумі 160 432,25 грн, а саме: 20.06.2018 суму 10 050,25 грн; 26.06.2018 суму 20 100,50 грн; 30.06.2018 суму 9 980 грн; 30.06.2018 суму 10 150,75 грн; 05.07.2018 суму 10 050,25 грн; 13.07.2018 суму 20 000 грн; 12.07.2018 суму 20 000 грн; 17.07.2018 суму 10 050,25 грн; 17.07.2018 суму 10 050,25 грн; 25.07.2018 суму 20 000 грн; 26.07.2018 на суму 20 000 грн (а.с. 12-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №910/3395/19.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що не встановлено достатніх правових підстав набуття коштів відповідачем, які були ним отримані та не повернуті позивачу за її вимогою.

При цьому, відповідач не заперечував факту отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі позовних вимог, а його доводам про те, що він отримав зазначені кошти на виконання укладеного між ним та позивачем договору позики суд першої інстанції дав належну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами договору позики. Посилаючись на перерахування позивачем спірних коштів в рахунок повернення боргу, будь-яких доказів перерахування спірних коштів на виконання такого укладеного між ним та позивачем договору позики, оригіналу чи копії такого договору відповідач суду не надав.

Відповідач не надав доказів того, що кошти у розмірі 160 432,25 грн, які він отримав від позивача, набуті ним в межах правової підстави.

З цих підстав не заслуговують на увагу посилання апелянта на необґрунтованість твердження про безпідставність перерахування коштів позивачем, як і на те, що кошти перераховувалися декількома платежами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у виниклих між сторонами правовідносинах можливо застосувати положення ст. 1212 ЦК України та про задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що позивач перераховувала кошти за усною домовленістю з відповідачем, тобто між сторонами все ж таки існувала домовленість, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач звертаючись до суду з позовом вказувала, що спірні кошти були нею перераховані за усною домовленістю, а в подальшому від виконання такої відмовився саме відповідач у справі та на її вимоги щодо повернення спірних коштів ніяким чином не реагував.

Усна домовленість про те, що ОСОБА_2 повинен був внести спірні кошти на рахунок ПП «ДВК», керівником та єдиним засновником якого він є, або в інший спосіб зарахувати їх як дострокове часткове повернення поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Відпочинок-плюс», не свідчать про наявність правової підстави його збагачення за рахунок позивача.

Позивач здійснила перерахування коштів на рахунок відповідача з усвідомленням виконати наявний обов`язок ТОВ «Відпочинок-плюс» перед ПП «ДВК». При цьому, позивачка не погоджувалася на настання невигідних для себе наслідків у вигляді збереження ОСОБА_2 спірних коштів без зарахування таких на рахунок ПП «ДВК» або в інший спосіб як дострокове часткове повернення поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Відпочинок-плюс». Підставою для цього існував договір оренди від 01.06.2018, який укладений нею з ТОВ «Відпочинок-плюс», керівником якого є її донька. Знаючи про існування боргу її доньки перед ПП «ДВК», позивачка від свого імені як фізична особа і за згодою відповідача здійснила часткову оплату на погашення боргу за договором про поворотну фінансову допомогу.

Також відповідачем на спростування неправомірності набуття ним спірних коштів не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, тому його доводи щодо правомірності набуття цих коштів ґрунтуються лише на припущеннях та не можуть бути взяті до уваги судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у застосуванні позовної давності до вимог позивача.

В матеріалах справи міститься претензія ПП «ДВК» від липня 2021 року до ТОВ «Відпочинок-плюс» про повернення коштів, у тому числі тих, які перераховувалися позивачем за усною домовленістю з відповідачем. Таким чином про порушення її права позивач дізналася 10.08.2021, оскільки цього дня ТОВ «Відпочинок-плюс» отримало претензію про повернення коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 30 грудня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин