Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/7688/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4994/2023
Головуючий у суді першої інстанції Ж. І. Кордюкова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
22 березня 2023 року місто Київ

Справа №752/7688/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року, ухвалені у складі судді Кордюкової Ж. І., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що 27.02.2018 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що сторони проживають окремо і спільне господарство не ведуть. У літній час вона з сином проживає в будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 , а в інший час за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 . З метою досудового врегулювання спору про визначення місця проживання дитини вона звернулась до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір, проте на даний час згоди між нею та відповідачем з цього питання не досягнуто.

З урахуванням зазначеного, а також створення усіх умов для проживання, виховання та розвитку сина, його догляду та виховання, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу просила покласти на відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 18 492,40 грн.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про відшкоування витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заяви вказала, що суд в рішенні від 05.12.2022, яким частково задовольнив позов, частково вирішив питання про розподіл судових витрат, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 17 500,00 грн, які складаються з витрат позивача понесених на оплату наданих адвокатом послуг з підготовки позовної заяви до суду, представництва інтересів позивача та участь адвоката у судових засіданнях суду першої інстанції. Проте станом на 07.12.2022 окрім зазначених судових витрат, позивач понесла витрати на оплату гонорару адвокату в розмірі 17 500,00 грн, що передбачено п. 4.1. договору про надання правничої допомоги від 03.06.2022 №03/06/2022. У зв`язку із вказаним просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 17 500,00 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 17 500,00 грн.

Не погоджуючись з судовими рішеннями ОСОБА_2 подав апеляційні скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, в тому числі внаслідок необгрунтованої відмови у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору. Відмовити позивачу у задоволенні заяви про розподілі судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду зазначено, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції не враховано, що між сторонами не існує спору про визначення місця проживання дитини. Позивач у позовній заяві визначає предметом спору існуючий в бажаному для себе вигляді об`єкт правовідношення, який по факту узгоджений та визнаний відповідачем, не оспрюється і не порушується ним. Відмову суду у закритті провадження у справі вважає безпідставною, оскільки суд не з'ясував дійсних обставин та не врахував, що відповідачем не було отримано пропозицію позивача про укладення договору про визначення місця проживання дитини. Ураховуючи, що обставина неотримання відповідачем пропозиції позивача не з`ясовувалася судом першої інстанції, апелянт просить апеляційний суд залучити в якості доказу відповідь Департаменту Укрпошти від 22.07.2022 №1853-Ч-497-В про причини невручення поштового відправлення. Вказав, що співставлення фактичних обставин справи з наведеним судом цитуванням релевантних актів застосування права підтверджують відсутність предмета спору. Суд не звернув увагу на те, що у разі наявності спору між сторонами про визначення місця проживання дитини за принципом змагальності сторін обстеження умов місця проживання дитини повинно було здійснювати як у матері дитини, так і у батька дитини, чого зроблено не було. Також про відсутність спору між сторонами свідчить висновок органу опіки, у якому відображено, що батько дитини не заперечує проти її місця проживання разом з матір'ю.

Крім того зазначив, що окремої уваги заслуговує повна невідповідність мотивувальної частини рiшення у вигляді широкого цитування актів застосування права щодо порядку визначення розміру витрат на правничу допомогу і їх підтвердження і висновку про наявність фактичних обставин з цього питання. Суд дійшов безпідставного висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 17 500, 00 грн, що не підтверджені документально належним чином.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення ОСОБА_2 вказав, що у суду були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, оскільки такі вимоги були вирішені судом, що відображено у рішенні суду від 05.12.2022, а тому питання про розподіл судових витрат повинно було вирішуватися у порядку апеляційного оскарження позивачем рішення суду, а не в порядку ст. 270 ЦПК України. Також зазначив, що в оскаржуваному додатковому рішенні наявна повна невідповідність мотивувальної частини у вигляді цитування актів застосування права щодо порядку визначення розміру витрат на правничу допомогу і їх підтвердження і висновку про наявність фактичних обставин з цього питання. Суд не врахував відсутність належних доказів на підтвердження понесення позивачем таких витрат. Апелянт вважає, що ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм закону, розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення з порушенням строку, визначеного ст. 270 ЦПК України для розгляду заяв про ухвалення додаткового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача на рішення суду ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. Вказала, що відповідач помилково вважає, що спір між сторонами відсутній, оскільки зазначене підтверджується поведінкою батька дитини, який під час розгляду справи у суді позов не визнав, бажання укласти мирову угоду з позивачем не виявляв. Надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, де зазначено, що батько дитини не заперчує проти цього, не свідчить про відсутність такого спору між батьками дитини. Незгода відповідача із покладеними на нього судом витратами на правову допомогу зводиться лише до невірного тлумачення норм закону щодо правової природи попередньої (орієнтованої) оплати витрат, які сторона понесла чи очікує понести.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 підтримав апеляційні скарги відповідача на рішення суду та на додаткове рішення суду, просить їх задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволеня апеляційних скарг відповідача з підстав, викладених у відзиві, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції просить залишити без змін, вважаючи їх законними та обгрунтованими, а доводи апеляційних скарг безпідставними.

Треті особи Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації належним чином повідомлялися про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції явку своїх представників не забезпечили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третіх осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги відповідача на рішення суду від 05.12.2022 та на додаткове рішення суду від 02.02.2023 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункт 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України (стаття 141 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (частина перша статті 153 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини друга та третя статті 157 СК України).

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (абзац другий частини другої статті 159 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону про охорону дитинства).

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга та третя статті 11 Закону про охорону дитинства).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (частини перша, друга та третя статті 15 Закону про охорону дитинства).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, вони мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю, батько дитини проживає окремо.

Позивач зазначає, що між батьками виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

Положеннями частини першої, другої статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 119, статті 158 СК України органи опіки та піклування обов`язково беруть участь у розгляді справи про місце проживання дитини, а також можуть визначити способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята, шоста статті 119 СК України).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Мати ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом обстеження умов проживання від 22.08.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає з матір`ю, бабою та дідом, стосунки в сім`ї доброзичливі, дружні, житло з усіма комунальними зручностями, повністю обладнане меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан задовільний, чисто, охайно, прибрано.

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , спостерігається лікарем -педіатром КНП «ЦПМСД №2» Дарницького району м. Києва Помаз Г.М., укладена декларація від 17.05.2021, хлопець відвідує лікаря в супроводі матері (лист КНП «ЦПМСД №2» від 10.06.2021 №784).

Отже, позивач, як мати, здатна забезпечити дитині належні умови для зростання, виховання та матеріального утримання.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-5824/02 від 05.09.2022 місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доцільно визначити з його матір`ю ОСОБА_1 .

На виконання вимог статті 119 СК України суд першої інстанції, оцінивши висновок Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-5824/02 від 05.09.2022 щодо його обґрунтованості та відповідності інтересам дитини, погодився з тим, що доцільним є визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю. Суд врахував, що станом на день розгляду справи ОСОБА_3 виповнилося 1 рік 7 місяців, а в цьому віці дитина особлива прив`язана до матері і не повинна бути розлучена з нею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, зокрема тому, що позивач і відповідач працевлаштовані та отримують дохід, мають постійне місце проживання, суд першої інстанції зробив висновок, що обидві сторони можуть забезпечити належні умови для проживання та виховання дитини. Суд також враховував, що батько дитини не заперечував проти проживання дитини разом з матір`ю. При цьому суд взяв до уваги, що позивач здійснює догляд за дитиною, створила для неї належні побутові умови для проживання, забезпечила сину належне медичне обслуговування, займається його вихованням, малолітній вік дитини, а також те, що син проживаєть з позивачем у звичних для нього умовах, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, проживання батька окремо від дитини в іншому місці.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановив усі обставини справи, всебічно дослідив та дав правильну оцінку усім доказам зібраним по справі у сукупності, створивши об`єктивну картину подій і в основу рішення поклав саме інтереси дитинипри вирішенні даного спору.

Твердження відповідача у тому, що між сторонами не існує спору про визначення місця проживання дитини колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з огляду на наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції вказував на відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання динити, у зв`язку із чим ним було заявлено клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2022 відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Суд, ураховуючи позицію відповідача, який не визнав позовні вимоги посилаючись на відсутність предмету спору, вважав, що сама по собі відсутність заперечень відповідача щодо проживання дитини разом з матір`ю не свідчить про відсутність предмету спору. Суд також врахував, що на час пред`явлення позову сторони в договірному порядку добровільно не вирішили питання щодо місця проживання дитини, батьками якої вони є, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи. А тому дійшов висновку про існування предмету спору між сторонами у цій справі щодо визначення місця проживання дитини та не вбачав підстав для закриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, що повністю узгоджуються з встановленими судом обставинами справи.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

За змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19

Із матеріалів справи вбачається, що 16.06.2022 ОСОБА_1 звернулась до батька дитини з пропозицією укласти та нотаріально посвідчити договір про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте станом на день ухвалення судом першої інстанції рішення по справі договір про визначення місця проживання дитини між сторонами не укладений. Доказів укладення договору про визначення місця проживання дитини на час перегляду справи апеляційний судом сторони не надали у розпорядження суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що місце проживання дитини між позивачем та відповідачем на час вирішення питання про розірвання шлюбу усно узгоджено, однак позов відповідачем не визнається, а позивач підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, відтак предмет спору щодо визначення місця проживання дитини існує, оскільки в договірному порядку добровільно сторони не вирішили питання щодо місця проживання дитини, батьками якої вони є, а відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Отже твердження відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, ураховуючи той факт, що ним не заперечується місце проживання сина разом з позивачем, є безпідставним.

Колегія суддів зазначає, що батько дитини, який безумовно відіграє важливу роль у житті дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Хибними є твердження відповідача про те, що позивачем при направленні пропозиції свідомо вказана невірна адреса місця його реєстрації, оскільки зазначене не відповідає дійсним обставинам справи, так як в матеріалах справи міститься копія паспорту відповідача із зазначенням його адреси: АДРЕСА_3 , куди і була відправлена заява-пропозиція щодо укладення договору.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до довідки Укрпошти №1853-Ч-497-В від 22.07.2022 як нового доказу у справі, оскільки у довідці відсутні відомості щодо зазначення невірної адреси відповідача при направленні поштового відправлення, а лише відображено неповноту вказаної адреси та відсутність мобільного телефону одержувача, що не впливає на висновки суду першої інстанції та не спростовує їх в цій частині.

Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, з`ясувавши у сукупності обставини, на які сторони посилалися як на підстави своїх вимог і заперечень, оцінивши подані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову і визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю. Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначене відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі.

Переглядаючи справу судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави дійти висновку, що відмова ОСОБА_1 у задоволенні позову призведе до зміни місця проживання дитини та буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із матір`ю, у звичному для нього середовищі, ураховуючи при цьому вік дитини. Однак малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю, у сукупності зі створенням нею необхідних умов для розвитку дитини та віку дитини визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме інтересам дитини.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи належним чином оцінив подані сторонами докази, обгрунтвано вважав, що між сторонами існує спір про встановлення місця проживання дитини, вірно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права. Суд апеляційної інстанцій врахуває, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховано ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у батьків роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інші соціальні фактори, які свідчать про їхнє ставлення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дитину як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходив із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частина третя статті 45 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, взявши до уваги вік дитини, висновок органу опіки та піклування, урахувавши особисті якості обох батьків, можливість створення ними належних умов для виховання дитини, суд зробив обґрунтований висновок щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю. При цьому колегія суддів також враховує те, що мати дитини має належні житлові умови, офіційно працевлаштована та має стабільний дохід, створила належні умови для проживання, виховання та забезпечення дитини. Батько дитини не заперечує проти проживання малолітнього сина з матір'ю.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги на рішення суду та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача на рішення суду є ідентичними його запереченням на позов, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача. При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача щодо наявності спору між сторонами.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги на рішення суду, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності закриття провадження у справі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Щодо доводів апеляційних скарг відповідача про розподіл судових витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 вказала про понесені нею витрати на професійну правову допомогу у розмірі 17 500, 00 грн, які складаються із попередньої оплати послуг адвоката з підготовки позовної заяви, представництва інтересів позивача та участь адвоката у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Також позивачем було заявлено витрати на професійну правову допомогу, які вона очікує понести у разі задоволення позову, у розмірі 17 500, 00 грн, що є винагородою адвоката.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги від 16.08.2022 серії АО №1067244, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.04.2018, копія договору №03/06/2022 про надання правничої допомоги від 03.06.2022 та акт №1 та №2 приймання - передачі наданих послуг за договором №03/06/2022 про надання правничої допомоги від 03.06.2022.

Зі змісту договору від 03.06.2022 №03/06/2022 та акту від 01.07.2022 №1 встановлено, що сторони у розділі 2 договору визначили обсяг та зміст послуг, у розділі 4 розмір гонорару, порядок його оплати та документ, який є підставою для оплати гонорару, актом позивач підтвердила прийняття наданих адвокатом послуг та їх вартість в розмірі 17 500,00 грн.

Пунктом 1.4. договору про надання правничої допомоги від 03.06.2022 №03/06/2022 передбачено, що у разі ухвалення Голосіївським районним судом міста Києва рішення на користь позивача про визначення місця проживання дитини винагорода адвоката складає 17 500,00 грн.

З аналізу статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Своїм правом на подачу клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу відповідач не скористався.

Так, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 не зазначив будь -яких заперечень щодо заявлених позивачем витрат на професійну правову допомогу.

У заяві, поданій як заперечення проти ухвалення додаткового рішення у справі про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідач лише зазначив, що відсутність документального підтвердження понесення позивачем таких витрат, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування судових витрат. Жодних заяв про зменшення таких витрат відповідач до суду не подавав.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції у тому, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено за умови їх підтвердження. Розмір судових витрат на професій правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі відповідає критеріям розумності, є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, а також підтверджується наданими стороною позивача доказами.

Отже, суд першої інстанції, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання всіх процесуальних документів від імені та в інтересах позивача, загальним обсягом робіт проведених адвокатом, ураховуючи, що справа має важливе та вирішальне значення для сторони позивача, гонорах успіху визначений між адвокатом та позивачем, дійшов правильного висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 35 000,00 грн відповідають роботі проведеній адвокатом, вони є реальними та підтверджуються належними доказами.

При цьому, суд першої інстанції рішенням суду законно та обгрунтовано стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 17 500 грн. Представником позивача у судовому засіданні було зроблено заяву про судові витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 17 500 грн. у випадку задоволення позову відповідно до умов договора. 08.12.2022 року представником позивача було подано до суду заяву про стягнення з відповідача на користь позивача 17 500 грн, до заяви було надано певні документи, а тому суд першої інстанції законно та обгрунтовано ухвалив додаткове рішення та стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 17 500 грн. Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суду суд першої інстанції вирішив питання про відшкодування позивачці витрат на правничу допомогу у сумі 17 500 грн і тому вона лише мала право на апеляційне оскарження рішення суду в цій частині, а не на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення суд оцінює критично, оскільки гонорар адвокату у сумі 17 500 грн підлягав сплаті позивачкою за результатами розгляду справи по суті спору і представником позивача в судовому засіданні було зроблено про це відповідну заяву.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваних судових рішень в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду щодо вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для скасування судових рішень з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції судові рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 рокузалишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27.03.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна