Справа № 352/450/22
Провадження № 22-ц/4808/274/23
Головуючий у 1 інстанції Олійник М. Ю.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Працун В.В.,

з участю апелянта і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Інноваційна компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 01 грудня 2022 року під головуванням судді Олійника М.Ю. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КП «Інноваційна компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що 21.10.2021 на підставі рішення суду він був поновлений на роботі у КП «Інноваційна компанія» на посаді начальника дільниці будинкоуправління.

На підставі наказу «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» від 24.12.2021 №89-В він отримав попередження у зв`язку із скороченням чисельності працівників про його майбутнє звільнення із займаної посади з 25.02.2022. Також, у попередженні його було повідомлено, що станом на 24.12.2021 на підприємстві наявні наступні вакантні посади: сантехнік, робітник, прибиральник громадської вбиральні.

Наказом від 25.02.2022 № 4-К він був звільнений із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість свого звільнення, оскільки будь-яких змін в організації виробництва і праці, що призводять до скорочення чисельності і штату працівників, у відповідача не відбулося, йому не були запропоновані вакантні посади юриста і головного інженера, а також не вирішено питання його переважного права на залишення на роботі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив поновити його на роботі в КП «Інноваційна компанія» на посаді начальника дільниці будинкоуправління, стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тисменицького районного суду від 01 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Інноваційна компанія», за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Інноваційна компанія» судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясував обставини справи щодо змін в організації виробництва і праці відповідача.

Будь-яких змін в організації виробництва і праці не відбулося, відповідач не долучив доказів про ліквідацію дільниці будинкоуправління, така фактично існує і продовжує надавати послуги. Відповідачем надаються мешканцям житлово-комунальні послуги з утримання багатоквартирних будинків, підприємство щомісячно нараховує на підставі діючих договорів із жителями м. Тисмениці плату за надання цих послуг. У відповідача були відсутні підстави до скорочення його посади. Якщо б ця потреба справді була, процедура скорочення розпочалася б одночасно із ліквідацією дільниці.

Відповідач як роботодавець, на якого покладається тягар доказування правомірності рішень, дій по звільненню у справах, що виникають із трудових відносин, не підтвердив доказами жоден зі своїх аргументів, а він довів відсутність будь-яких змін в організації виробництва і праці, тобто підстав для його скорочення.

Судова практика у справах про скорочення працівників побудована на тому, що мають бути об`єктивні і безспірні факти, які є основою для прийняття рішення про скорочення працівників. Такі обставини і факти мають бути досліджені у судовому засіданні, де має бути підтверджена їх справжність належними доказами. Роботодавець не може безпідставно здійснювати скорочення штату чи чисельності працівників.

Прийняття рішення про скорочення чисельності або штату працівників хоч і є правом роботодавця, однак таке право не є абсолютним, бо має завжди базуватися на фактичних обставинах, які відповідно до закону можуть бути підставою для скорочення працівників та/або залишення їх на роботі.

Крім того, у штатному розкладі від 28.02.2022 передбачена посада головного інженера підприємства, яка була вакантна з 18.12.2021, оскільки третя особа по справі, була призначена виконуючою обов`язки директора КП «Інноваційна компанія» та після одного місяця роботи в якості виконуючої обов`язки вона не була звільнена від цих обов`язків і на посаду директора не була призначена інша особа. Таким чином, йому могла бути запропонована вакансія головного інженера, яка була наявна на момент його звільнення, однак цього не було зроблено.

Також відповідачем не надано жодної інформації про те, що в процесі його звільнення роботодавцем розглядалося переважне право на залишення його на роботі чи відбувалося порівняння його продуктивності та кваліфікації із продуктивністю і кваліфікацією тих працівників, які були залишені на роботі. Суд першої інстанції при розгляді справи проігнорував порушення відповідачем ст. 42 КЗпП України, не вказавши при цьому жодних мотивів та не надавши спростування викладеним ним аргументам, а також, перебравши на себе повноваження роботодавця, без будь-яких матеріалів чи інших фактичних даних встановив відсутність у нього переважного права на залишення на роботі.

В частині оскаржуваного рішення щодо стягнення судових витрат вказує, що наявний в матеріалах справи договір про правничу допомогу від 21.01.2022 укладений на всі види правової допомоги, які може потребувати підприємство, включаючи всі судові справи та представництво в них. Враховуючи тривалість цього договору (8 місяців) та розмір оплати за таким, який становить 49 000,00 грн, за всю повноту юридичної допомоги, незважаючи на обсяг таких послуг, адвокат отримував в місяць 7 000,00 грн.

Укладення додаткової угоди веде до зміни основного договору, зокрема ціни договору. За фактом укладення додаткової угоди від 11.05.2022 ціна основного договору (від 21.01.2022) залишається незмінною 49 000,00 грн. Окрім того, всі оплати за правові послуги відповідача стосуються договору від 21.01.2022, який є договором повного правового супроводу відповідача і оплата за такі правові послуги не залежить чи веде адвокат цю судову справу, чи ні.

Таким чином, за правові послуги в цій справі адвокату було сплачено в межах щомісячного платежу від відповідача, який є однаковим, незалежно від обсягу таких правових послуг. Тобто неможливо виокремити, яка саме частина зі щомісячного платежу за повний правовий супровід підприємства є оплатою за ведення цієї судової справи.

Відповідно судові витрати по даній справі жодним чином не обґрунтовані, а рішення про їх задоволення - незаконне і підлягає до скасування.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а також скасувати рішення про стягнення з нього на користь відповідача судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Інноваційна компанія» зазначає, що на підприємстві відбулося скорочення чисельності або штату працівників, як наслідок посада позивача була ліквідована.

Відповідно до послідовної практики Верховного Суду питання встановлення доцільності скорочення чисельності або штату працівників лежить поза межами компетенції суду. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Доданими документами підтверджується, що відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП позивача було письмово попереджено про наступне вивільнення та двічі запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, від яких він відмовився. Таким чином, підприємством належно виконано вимоги КЗпП України щодо забезпечення подальшого працевлаштування позивача, запропонувавши йому наявну роботу.

На час попередження про подальше звільнення 24.12.2021 і видачі наказу про звільнення позивача 25.02.2022 ОСОБА_2 працювала на посаді головного інженера та за розпорядження міського голови тимчасово виконувала обов`язки директора. Відтак, посада головного інженера не була вакантною і відповідно не могла бути запропонована позивачу. При цьому, ОСОБА_1 не могла бути запропонована посада директора, оскільки неможливо запропонувати працівнику посаду щодо якої роботодавець не має повноважень здійснювати призначення.

Вказує, що застосування положень ст. 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Посада начальника дільниці будинкоуправління, яку обіймав ОСОБА_1 , була єдиною на підприємстві. Посад, аналогічних чи прирівняних до займаної апелянтом, у штаті комунального підприємства не було. На час звільнення він був єдиним працівником відділу будинкоуправління.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції адвокатом було надано послуги професійної правничої допомоги та на підтвердження понесених відповідачем судових витрат надано копії відповідних документів.

ОСОБА_1 не подав клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу адвоката, а подав виключно клопотання про відмову у відшкодуванні цих витрат. При цьому, з наданих доказів чітко вбачається, що сторони договору про надання правової допомоги, беручи до увагу принцип свободи договору, внесли до нього зміни шляхом укладення додаткової угоди та визначення розміру фіксованого гонорару саме за ведення в суді першої інстанції цієї справи.

Також вказує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском встановлено строку, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові.

ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник КП «Інноваційна компанія» вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з її неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 3-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що наказом КП «Інноваційна компанія» від 21 жовтня 2021 року №62-К на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 06 жовтня 2021 року у справі №352/989/20 скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 28 квітня 2020 року №20-К; забезпечено допуск ОСОБА_1 до роботи на посаді начальника дільниці будинкоуправління з 21 жовтня 2021 року (т.1 а.с.25, 55).

Наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №88-В затверджено технічно-економічне обґрунтування скорочення чисельності та штату працівників КП «Інноваційна компанія» (т. 1 а.с.27-29).

Наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №89-В виведено із штатного розпису КП «Інноваційна компанія» шляхом скорочення чисельності 1 (одного) працівника, а саме за посадою: начальник дільниці будинкоуправління одна особа; введено в дію з 28 лютого 2022 року штатний розпис КП «Інноваційна компанія» в новій редакції (т.1 а.с.59-60).

На підставі вищевказаного наказу ОСОБА_3 24 грудня 2021 року був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади 25 лютого 2022 року, а також йому було запропоновано переведення на вакансії: сантехніка, робітника і прибиральника громадської вбиральні, від яких він відмовився (т.1 а.с.61-62).

Наказом від 25 лютого 2022 року № 4-К ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.31, 64) Позивачу було запропоновано переведення на вакансії: сантехніка, робітника і прибиральника громадської вбиральні, від яких він відмовився (т.1 а.с. 65).

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №88-В затверджено технічно-економічне обґрунтування скорочення чисельності та штату працівників КП «Інноваційна компанія» та наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №89-В виведено із штатного розпису КП «Інноваційна компанія» шляхом скорочення чисельності 1 (одного) працівника, а саме за посадою: начальник дільниці будинкоуправління одна особа; введено в дію з 28 лютого 2022 року штатний розпис КП «Інноваційна компанія» в новій редакції.

З штатного розпису, який існував станом на 03 грудня 2021 року (т.1 а.с.210-211), вбачається, що в штаті підприємства було передбачено 25 працівників та місячний фонд заробітної плати становив 206 200 грн.

Згідно штатного розпису, який вводився в дію з 28 лютого 2022 року, було виключено зі штату підприємства посаду начальника дільниці будинкоуправління з місячним окладом 10 000 грн і у зв`язку із внесеними змінами штат підприємства нараховував 24 одиниці з місячним фондом зарплати 196 200 грн (т.1 а.с.63).

Таким чином, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що у відповідача фактично відбулися зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого було виведено зі штату посаду начальника дільниці будинкоуправління. Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв твердження позивача про відсутність змін в організації виробництва та праці КП «Інвестиційна компанія».

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 13 грудня 2022 року у справі № 608/2424/20 (провадження 61-4237св22) суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

З цих підстав не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що у відповідача були відсутні підстави до скорочення його посади.

Стверджуючи про те, що відповідач не долучив доказів про ліквідацію дільниці будинкоуправління та підприємством надаються мешканцям житлово-комунальні послуги з утримання багатоквартирних будинків, ОСОБА_1 спонукає суд до обговорення питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників та стану економічної ситуації підприємства, що лежить поза межами компетенції суду та не відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду, які правильно враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, зокрема, скорочення посади начальника дільниці будинкоуправління, оспорювані накази прийняті відповідачем в межах наданих Статутом повноважень, дотримано порядок звільнення позивача з роботи, зокрема, виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне вивільнення і про наявність усіх вакантних посад на підприємстві, працювати на яких позивач не виявив бажання, а тому підстав для скасування оспорюваного позивачем наказу та, відповідно, підстав для визнання звільнення позивача незаконним і поновлення його на роботі, немає. При цьому, похідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, також не підлягають задоволенню.

З урахуванням фактичних обставин справи, яка переглядається, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанцій про те, що роботодавцем було дотримано визначений законодавством порядок при звільненні позивача із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було запропоновано позивачу посаду головного інженера, яка була наявна на момент його звільнення, є безпідставними.

Розпорядженням міського голови Тисменицької міської ради від 16 листопада 2021 року № 486/1-к у зв`язку з виробничою необхідністю на головного інженера КП «Іноваційна компанія» ОСОБА_2 були покладені обов`язки директора з 17 листопада до призначення директора, з виплатою різниці між посадовими окладами (т. 1 а.с.143).

Призначення працівника виконуючим обов`язки здійснюється на підставі КЗпП України та відповідно до Роз`яснення Держкомітету РМ СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового заступництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року (далі Роз`яснення 1965 року) відповідно до якого тимчасовим заступництвом (замісництвом) вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (аб.1 п.1).

Згідно з пунктом 2 Роз`яснення 1965 року призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати.

Аналогічні роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11 де зазначено, що виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язано із розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації - є тимчасовим замісництвом. Працівник, який заміщує тимчасом відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи.

Застосування вказаних норм права узгоджуються з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року № 333/7100/15-ц, від 16 травня 2018 року № 756/5123/16-ц. Верховний Суд зазначив, що оскільки будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов`язки» слід виходити із зазначеного у Роз`ясненні 1965 року визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи тимчасово виконуючим обов`язки зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.

На час попередження ОСОБА_1 про подальше звільнення 24 грудня 2021 року і видачі наказу про його звільнення 25 лютого 2022 року на посаді головного інженера працювала ОСОБА_2 , яка за розпорядженням засновника тимчасово виконувала обов`язки директора. Тому вказана посада головного інженера не була вакантною, і відповідно не могла бути запропонована ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції при розгляді справи проігнорував порушення відповідачем ст. 42 КЗпП України та встановив відсутність у нього переважного права на залишення на роботі.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Переважне право на залишення на роботі при вивільнені працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Крім того, перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу цієї норми права слідує, що положення цієї статті не встановлюють підстави для звільнення, на відміну від п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а лише визначають підстави для залишення працівників на роботі під час їх звільнення у зв`язку з наявністю переважного права на таке залишення. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року справа №756/5243/17, від 12 серпня 2020 року у справі №753/3889/17.

Судом встановлено, що посада начальника дільниці будинкоуправління, яку обіймав ОСОБА_1 , а також і сама дільниця за своїм функціональним призначенням була єдиною на підприємстві та покладені на таку посаду завдання і обов`язки, жоден інший підрозділ не виконував. Тобто посад, аналогічних чи прирівняних до займаної ОСОБА_1 , у штаті комунального підприємства не було, на час звільнення він був єдиним працівником дільниці будинкоуправління. У зв`язку з цим роботодавцем не порушено вимог ст. 42 КЗпП України про переважне право позивача на залишення на роботі.

Таким доводам ОСОБА_1 суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дав належну правову оцінку.

Вакантні посади чи робота за відповідною професією чи спеціальністю, чи інша вакантна робота, яку позивач міг б виконувати з урахуванням його освіти кваліфікації, досвіду, були відсутні на підприємстві, тому відповідач був позбавлений реальної можливості запропонувати їх та як наслідок працевлаштувати позивача.

В той же час ОСОБА_1 була запропоновані посади сантехніка, робітника і прибиральника громадської вбиральні від зайняття яких він відмовився. Вказані обставини не заперечувалися і самим позивачем.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача на час звільнення позивача вакантних посад, крім запропонованих останньому, від яких він відмовився, не було, а переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у цьому випадку мало місце скорочення посади начальника дільниці будинкоуправління, яка була єдиною на підприємстві.

Подібні висновки щодо застосування положень КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі № 570/2709/19, провадження № 61-10541св20.

Колегія суддів вважає, що в силу положень ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем порядку звільнення позивача, що може бути підставою для задоволення позову останнього, при цьому відповідач довів законність його звільнення.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість судових витрат у цій справі та незаконність рішення про їх задоволення колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на правничу допомогу адвоката Устінського А.М. об`єктивно підтверджуються, є співмірними із складністю справи, витраченим адвокатом часом, тому підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Апеляційний суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Суд першої інстанції правильно вказав, що адвокатом Устінським А.М. 20.05.2022 було подано відзив на позов, 27.07.2022 - заяву про застосування строку позовної давності. Крім того, об`єктивними і розумними витратами є витрати, понесені за участь адвоката у судових засіданнях 12.07.2022, 11.08.2022, 07.09.2022, 23.09.2022. При цьому, суд першої інстанції помилково посилався на участь адвоката у судовому засіданні 04.11.2022, оскільки учасники справи у таке засідання не з`явилися (т.2 а.с.13).

Однак, вважаючи що кошти у розмірі 10 000 грн є співмірними складності цієї справи і відповідають обсягу наданих адвокатом послуг відповідачу, з урахуванням реального часу, необхідного для їх виконання, суд першої інстанції не врахував таке.

Для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи, до клопотання долучено: копію договору про надання правничої допомоги №Ю-18/01/22 від 21.01.2022, укладеного між адвокатом Устінським А.В. та КП «Інноваційна компанія»; копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 11.05.2022, згідно умов якої, в якій зазначено, що розмір вартості наданих адвокатом послуг за надання правової допомоги у справі № 352/450/22 (підготовка відзиву на позов та інших заяв по суті справи, представництво в суді тощо) складає 10 000 грн, копію акту виконаних робіт від 31.05.2022, відповідно до якого адвокатом надано правничу допомогу, зокрема опрацьовано позовну заяву та підготовлено відзив на таку, а також у гонорар включається й інші послуги, які будуть надані клієнту в рамках цієї справи; копії платіжних доручень від 01.06.2022 на суму 6 000 грн та від 17.06.2022 в сумі 4 000 грн (т.1 а.с.108-113).

За результатами перегляду оскаржуваного рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер позовних вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Тому відшкодування заявлених відповідачем витрат у розмірі обумовленого сторонами угоди гонорару в сумі 10 000 грн з посиланням на включення у такий всіх видів правової допомоги і надання їх у вигляді підготовки відзиву на апеляційну скаргу та інших не означених послуг, які будуть надані клієнту в рамках цієї справи, без урахування складності справи, інших істотних обставин, витраченого адвокатом часу, суперечить принципу розподілу судових витрат. Розмір таких витрат є надто завищеним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих судових витрат із складністю цієї справи, обсягом послуг адвоката, часом, витраченим на надання таких послуг, є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що з огляду на подані представником відповідача процесуальні документи, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, тривалість судових засідань, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Посилання апелянта на невідповідність поданих представником відповідача документів на підтвердження виконаних адвокатом робіт та, що послуги адвоката Устинського А.В. не підлягали додатковій оплаті, не є підставою для відмови у відшкодуванні понесених стороною витрат на правову допомогу у цій справі.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт надання адвокатом професійної правничої допомоги відповідачу відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 21.01.2022, а саме щодо підготовки відзиву на позовну заяву, заяви про застосування строку позовної давності та участь в судових засіданнях у цій справі.

Суд першої інстанції правильно врахував, що додатковою угодою від 11.05.2022 сторони домовилися про надання додаткових послуг адвокатом Устінським А.В. саме у цій справі №352/450/22.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. Тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог слід залишити без змін.

Питання розподілу судових витрат між сторонами судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права і оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь КП «Інноваційна компанія» судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 5 000 грн.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 01 грудня 2022 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Інноваційна компанія» судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 5 000 (п`яти тисячі) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

Є.Є. Мальцева