ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м.Суми

Справа №592/13924/20

Номер провадження 22-ц/816/21/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Юшкевич Євгенії Юріївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я. у м. Суми, повний текст судового рішення складений 05 серпня 2022 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував тим, що починаючи з 18 червня 2012 року по 19 серпня 2018 року проживав зі ОСОБА_2 разом однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство. Під час спільного проживання позивач на відповідач піклувалися один про одного, мали теплі сімейні відносини, були пов`язані спільним побутом, спільними інтересами, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, в рамках якого разом купували речі (меблі, побутову техніку), разом проводили спільний час та дозвілля, вели активний спосіб життя, відвідували концерти та театри, подорожували як Україною, так і за кордоном, мали спільних друзів, разом святкували дні народження та інші сімейні свята, окрім цього планували зачати та народити спільних дітей.

Під час спільного проживання позивачем за власні кошти були здійсненні капітальні ремонти належних відповідачці нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим позивач придбавав необхідні будівельні матеріали, наймав працівників та безпосередньо приймав участь в ремонтних роботах, що призвело до істотного збільшення вартості вищезазначених нежитлових приміщень внаслідок трудових та грошових затрат позивача. Також під час спільного проживання сторони за спільні кошти придбали автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску, право власності на який за згодою позивача будо зареєстровано за відповідачкою.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_1 просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 15 квітня 2013 року по 19 серпня 2018 року. Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 202,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4 в АДРЕСА_5 , автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску. Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частину кожного з нежитлових приміщень за ОСОБА_1 та на 1/2 частину - за ОСОБА_2 . Визнати за відповідачкою право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску зобов`язавши останню виплатити позивачу грошову компенсацію за 1/2 частину зазначеного автомобіля.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме: встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя нежитлове приміщення загальною площею 202,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску, здійснити поділ цього спільного сумісного майна подружжя. В частині вирішення позовних вимог щодо решти нежитлових приміщень, позивач рішення суду не оскаржує.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту ведення спільного господарства з відповідачкою. Вважає, що правові висновки Верховного Суду сформульовані у постанові від 28 серпня 2019 року по справі №588/350/15-ц, не підлягали до застосування місцевим судом, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Заявник стверджує, що у справі наявні достатні докази на підтвердження факту його спільного проживання з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , про що свідчить отримання кореспонденції позивачем за цими адресами. Факт спільного проживання та ведення сторонами спільного господарства підтверджується фотографіями та відеозаписами про відпочинок, проведення ремонтних робіт, участь у святкуваннях, зокрема, річниць весілля. Сторони також мали наміри народити спільну дитину, що підтверджується матеріалами справи. Проте місцевий суд не надав належної оцінки цим доказам та не врахував при ухваленні рішення.

Апелянт не погодився з відмовою суду у визнанні спільною сумісною власністю та у поділі нежитлового приміщення площею 202,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , автомобіля MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року. Стверджує, що об`єкт нерухомого майна та автомобіль набуті відповідачкою під час їх спільного проживання, проте суд цієї обставини також не врахував. Не надав належної оцінки поясненням свідків та випискам по банківським картковим рахункам (продажі за картками), які підтверджують, що позивач поніс витрати на ремонт нежитлових приміщень у розмірі 55144,60 грн. Досліджена судом письмова розписка матері відповідачки про надання останній грошових коштів на придбання автомобіля є недопустимими доказом штучно створеним. Позивачеві достовірно відомо, що жодних грошових коштів у розмірі 50000 доларів США матір відповідачки не мала, оскільки є пенсіонеркою, та ОСОБА_2 не надавала. Заявник не погоджується з оцінкою, наданою судом цьому доказу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Оніщенко О.В. зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такими, що не впливають на висновки суду, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, в своїх заявах просять відкласти розгляд справи, у зв`язку із необхідністю стаціонарного лікування відповідача, але беззаперечних доказів на підтвердження перебування відповідача на стаціонарному лікуванні суду не надали, явка учасників справи в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, тому суд вважає за необхідне слухати справу у відсутність відповідача та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 06 липня 1996 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , має від шлюбу двох дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 березня 2013 року цей шлюб був розірваний.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_8 (а.с. 14, т.1).

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 85 том 1).

При виході зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧУС» ОСОБА_2 , в рахунок виплати вартості частини майна товариства, пропорційної її частці у статутному капіталі товариства передано у власність в натуральній формі: 5/100 частин нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 52,4 кв.м та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 202,5 кв. м (а.с. 151, 152-153 том 1).

05 лютого 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 202,5 кв. м, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав не нерухоме майно (а.с. 150 том1).

Дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_2 за 2014 рік становив 526436,34 грн (а.с. 175-176 том1), за 2015 рік 613919,74 грн (а.с. 177 том 1).

Згідно з розпискою від 15 червня 2015 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 50000 доларів США для придбання автомобіля, зобов`язалась повернути кошти у строк до 01 вересня 2015 року (а.с. 174 том 1).

07 липня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску (а.с. 173 том 1).

Згідно з розпискою від 29 травня 2017 року, наданою стороною відповідачки, ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 12 000 доларів США для придбання автомобіля Акура ILX (а.с. 206 том 1).

25 жовтня 2017 року автомобіль ACURA ILX зареєстрований за ОСОБА_7 , а 16 листопада 2018 року перереєстрований на іншого власника (а.с. 242 том 1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на той факт, що на час набуття нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , та автомобіля MERCEDES-BENZ ML 250 CDI він разом із ОСОБА_2 проживав однією сім`єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вів з нею спільне господарство, а тому указане майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірного об`єкту нерухомості та транспортного засобу спільним майном сторін позивач, відповідно до вимог статей 13, 80, 81 ЦПК України повинен довести, що на час придбання спірного майна сторони проживали однією сім`єю і джерелом набуття нежитлового приміщення та транспортного засобу були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з відповідачкою на час набуття спірного майна, а також факту придбання цього майна за спільні кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем фотографії про спільний відпочинок, спільні святкування у колі інших осіб у невизначений період часу є неналежними доказами на підтвердження наявності між сторонами у справі спільного побуту, взаємних прав та обов`язків подружжя, а також факту набуття ними спільного майна тощо. При цьому посилання місцевого суду на правові висновки Верховного Суду сформульовані у постанові від 28 серпня 2019 року по справі №588/350/15-ц у подібній за змістом спірних правовідносин справі, проте з дещо відмінними фактичними обставинами, не свідчить про помилковість оцінки поданих до суду доказів у справі, що переглядається.

Твердження заявника апеляційної скарги про формальне відношення суду до тих обставин, що 18 червня 2015 року він святкував з відповідачкою три роки спільного життя , а у червні 2018 року шосту річницю спільного життя, висновків місцевого суду не спростовує. Зазначена обставина не може сприйматися судом як об`єктивний належний доказ спільного проживання сторін однією сім`єю з взаємними правами та обов`язками притаманними подружжю, оскільки до 15 березня 2013 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Доводи апелянта щодо спільного місця проживання у квартирі та будинку відповідачки в період з 15 квітня 2013 року по 19 серпня 2018 року, що підтверджує фактом отримання ним кореспонденції за цими адресами, колегія суддів не може визнати достатніми та переконливими.

Матеріалами справи підтверджується, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_8 (а.с. 14, т.1), а ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 85 том 1).

Доказів того, що місце проживання сторін було зареєстроване за однією адресою у спірний період позивач до суду не надав.

Подані до суду першої інстанції дві копії поштових відправлень, одне з яких у 2014 році адресоване ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_6 (а.с. 18 том 1), а друге у 2016 році на адресу: АДРЕСА_7 (а.с. 19 том 1), не є достатніми для висновку про спільне проживання сторін за однією адресою у період з 15 квітня 2013 року по 19 серпня 2018 року.

Твердження позивача про наміри щодо народження спільної з позивачкою дитини також не можуть підтверджувати факт ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази спільних витрат сторін, а надана представником позивачки розписка ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року щодо отримання ним коштів від ОСОБА_2 на придбання транспортного засобу ACURA ILX, навпаки свідчить про відокремленість бюджетів сторін.

Допитані місцевим судом свідки також не мали відомостей щодо ведення сторонами спільного господарства та бюджету, а також обставин набуття спірного майна.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку фотографіям з приміщення, де відбуваються ремонтні роботи, оголошенням про найм робітників, а також переліку чеків з магазину ОСОБА_8 за період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року (а.с. 30-42, 62-68 том 1). Колегія суддів погоджується, що вказані докази не свідчать про витрати позивачем власних коштів на ремонт належного позивачці нежитлового приміщення, не містять навіть найменувань придбаних товарів, а також підтверджень, що вони використані під час ремонтних робіт у приміщеннях, належних відповідачці. Тобто позивач не довів, як тверджень про істотне збільшення вартості спірного майна, так і своїх витрат на утримання цього майна.

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 202,5 кв. м за ОСОБА_2 зареєстровано 05 лютого 2018 року.

Указане приміщення передано у власність відповідачці Товариством з обмеженою відповідальністю «ЧУС» в рахунок виплати вартості частини майна товариства пропорційної її частці у статутному капіталі товариства при виході ОСОБА_2 зі складу учасників (а.с. 151, 152-153 том 1).

Станом на 21 березня 2005 року розмір вкладу ОСОБА_2 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧУС» становив 212825,61 грн (а.с. 155-159 том 1), рішенням власника від 25 березня 2005 року статутний капітал товариства збільшений до 500000 грн, частка ОСОБА_2 становить 100% (а.с. 154, 160-164 том 1).

Враховуючи, що внесок до статутного капіталу товариства був сформований ОСОБА_2 у 2005 році за рахунок особистих коштів (а.с. 170 том 1), чого не спростовував позивач, а спірне нежитлове приміщення передане позивачці товариством в рахунок вартості її частки особистого внеску до статутного капіталу, спільних коштів сторони до статутного капіталу товариства не вкладали, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо будь-яких речових прав ОСОБА_1 на це майно, як безпідставні.

07 липня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску (а.с. 173 том 1).

Підставою вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації частки вартості автомобіля MERCEDES-BENZ ML 250 CDI позивач зазначив, що автомобіль придбаний за спільні кошти сторін під час спільного проживання, як подружжя.

Проте, враховуючи, що достатніх належних доказів ведення спільного господарства та спільного бюджету з відповідачкою ОСОБА_1 до суду не подав, а отже не довів факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Доводи ж апеляційної скарги щодо ненадання оцінки місцевим судом стану автомобіля MERCEDES-BENZ ML 350 після ДТП, сумніви щодо доходів матері позивачки ОСОБА_6 , яка згідно з розпискою від 15 червня 2015 року надала ОСОБА_2 кошти на придбання автомобіля, не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, оскільки не підтверджують участі ОСОБА_1 у придбанні спірного автомобіля.

Матеріалами справи спростовуються заперечення апеляційної скарги щодо розміру доходів ОСОБА_6 , яка на думку позивача не мала майнової можливості надати дочці позичку у розмірі 50 000 доларів США.

ОСОБА_6 займалась підприємницькою діяльністю. Згідно з податковими деклараціями за 2012 рік її дохід становив 338628,82 грн, за 2013 рік 543348 грн, за 2014 рік 420913 грн, за 2015 рік 464650,56 грн (а.с. 234-240 том 1).

Згідно з податковими деклараціями ОСОБА_2 її дохід від підприємницької діяльності за 2014 рік становив 526436,34 грн, за 2015 рік - 613919,74 грн (а.с. 175-177 том 1).

З огляду на рівень доходів відповідачки та її матері сумніви ОСОБА_1 щодо майнової можливості відповідачки з урахуванням позички придбати автомобіль, видаються надуманими та безпідставними.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, апеляційний суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми процесуального права або неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду у оскаржуваній частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 7 лютого 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко