КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Київ

Справа №754/2132/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року,

та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником Вотінцевим Єгором Геннадійовичем , на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, ухвалені у складі судді Лісовської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні у порядку спадкування за заповітом,

встановив:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні у порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 12.08.1982 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. 12.08.1997 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_5 та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_1 . Частки співвласників спірної квартири на момент смерті ОСОБА_5 були рівними та становили по 1/2 частині. Оскільки ОСОБА_5 за життя залишив заповіт, яким заповів все своє майно позивачу, тому частина позивача становить 1/2 частину вказаної квартири.

На підставі викладеного, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила: визначити, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частини; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року позов задоволено.

Визначено, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва розглядалась цивільна справа №754/14031/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. В зустрічній позовній заяві він просив суд виділити йому в натурі зі спільного майна подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 кв.м., відповідачу ОСОБА_1 виділити в натурі із спільного майна подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,76 кв.м. Стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року провадження по цивільній справі №754/14031/14 закрито на підставі п.7 ч.1ст. 255 ЦПК України, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а у спорах про поділ майна (прав на майно) подружжя правонаступництво не наступає. 22 лютого 2018 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_3 залучено до участі у розгляді справи як правонаступника ОСОБА_5 . Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу 24 липня 2019 року як правонаступник ОСОБА_5 . Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 20 квітня 2018 року у справі №754/14031/14 відмовлено.

Вказує, що рішення суду першої інстанції було ухвалено 20 квітня 2018 року щодо одного і того самого предмету позову, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 36,76 кв.м., з приводу спору між тими самими сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і з тих самих підстав. Тому, провадження у даній справі №754/2132/23 повинно бути закрито на підставі п.3 ч.1 статті 255 ЦПК України.

Крім того, відповідно до вимог ст.372 ЦК України, на яку посилається суд першої інстанції у своєму рішенні, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Диспозиція даної норми закону передбачає можливість поділу майна між співвласниками майна, що є у їхній спільній сумісній власності. Позивач ОСОБА_3 не є таким співвласником, а тому не може бути стороною у поділі майна, яке належить іншій особі. Отже, ОСОБА_3 не мала підстав для звернення до суду про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Звертає увагу на постанови Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 640/13903/16; від 28 грудня 2022 року у справі № 463/1760/19, від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18 , від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц , від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 , від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанову Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 752/11785/19-ц , зазначає, що в апеляційній скарзі надано достатні та належні докази, того, що спірна квартира була придбана в 1997 році не за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а за кошти сина апелянта - ОСОБА_6 . Тому спірна квартира не може бути об`єктом поділу майна як спільного майна подружжя та виділення частки у такому майні, а також об`єктом спадкування шляхом складання заповіту на нього одним із подружжя, в даному випадку ОСОБА_5 . До того ж, ця квартира зареєстрована Київському МБТІ з 1997 року за ОСОБА_1 як її особиста власність.

Вказує, що як вбачається з матеріалів справи, померлий ОСОБА_5 не ставив питання, в тому числі, в судовому порядку, про визначення та виділ в натурі своєї частки у спільній сумісній власності подружжя для здійснення заповіту на цю частину нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, суд першої інстанції на обґрунтування свого рішення посилається на ЦК України від 16 січня 2003 року та СК України від 10 січня 2002 року, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Проте, квартира АДРЕСА_1 була придбана 12 серпня 1997 року. На той час діяв ЦК УРСР в ред. 18.07.1963 року, Закон України «Про власність» від 07.02.1991 року (втратив чинність 27.04.2007 року) та Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 року (втратив чинність 01.01.2004 року). Отже при розгляді цієї справи повинні бути застосовані саме ці нормативні акти.

Зазначає, що питання, зазначене в позові ОСОБА_3 про виділення частки у нерухомому майні та визнання права власності на нього в порядку спадкування за заповітом не може бути вирішено, оскільки у позовній заяві вказано адресу знаходження спірного майна, яка на даний час відсутня і офіційно в м. Києві не значиться. Однак, суд першої інстанції на вище вказане увагу не звернув та ухвалив незаконне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - Вотінцев Є.Г. , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва дійсно перебувала цивільна справа №754/1466/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року позов залишено без задоволення. Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_6 покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання позивача покупцем за договором купівлі-продажу квартири та визнання права власності відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року скасовано, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року і додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року залишено в силі.

29.12.2022 року право власності на спірну квартиру, яке за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.10.2015 року було зареєстровано за ОСОБА_6 , скасовано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності, який був долучений позивачем до позову. Враховуючи викладене, посилання апелянта на скасовані рішення суду та встановлені обставини цими рішеннями не заслуговують уваги.

Вказує, що за життя між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 існував спір щодо поділу спільного майна подружжя, а саме в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 754/14031/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року провадження у справі було закрито, спір не було вирішено.

В даній справі вирішується спір щодо квартири, яка була предметом зустрічного

позову ОСОБА_5 . Тому відсутні підстави для закриття провадження у справі, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки остаточного рішення по справі, на яку посилається апелянт, ухвалено не було, а спір існував між іншими сторонами та з інших підстав.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі не заслуговують уваги, оскільки є надуманими, такими, що не підтверджуються належними доказами. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом і до апеляційної скарги.

Вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні навів мотиви, з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє

мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник позивача ОСОБА_3 - Вотінцев Є.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 20 000 грн., посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п. 4 Договору № 022023 про надання правової допомоги сторони зазначили: «за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 20 000 грн. протягом дії договору». Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів, заява про винесення додаткового рішення, всі копії документів завірені представником позивача, копія квитанції від 02.02.2023 року підтверджує сплату позивачем гонорару в сумі 20 000 грн. Також, представник позивача був присутній на всіх судових засіданнях, в яких представляв інтереси позивача, в тому числі, надавав пояснення, ставив питання та інше.

Суд не звернув уваги на те, відповідач у відзиві не наводив свої заперечення щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті, що є обов`язком відповідача (п. 7 ч. 3 ст. 178 ЦПК України), а також не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ( ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участь адвоката в судових засіданнях, витрати на правову допомогу в цій справі є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а висновок суду щодо відсутності детального опису наданих послуг є помилковим, оскільки в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.12.2020 р. у справа № 640/18402/19, гонорар адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує надання детального опису робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважаючи додаткове рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, оскільки позивачем та його представником не надано документи, в тому числі фінансові, про належне укладення, оформлення договору про надання правової допомоги.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги на рішення суду, просив його скасувати, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_3 - Вотінцев Є.Г. просив у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду відмовити, а апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 вказувала, що 12 серпня 1997 року, у період шлюбу та спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку згідно з договором купівлі-продажу було зареєстроване на ОСОБА_1 .

Виходячи з вимог ст. 22, 23 КпШС України ( у редакції на момент придбання спірної квартири), оскільки квартиру було придбано під час перебування померлого ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, то вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Частки співвласників спірної квартири на момент смерті були рівними та становили по 1/2.

Тому як спадкоємець за заповітом після померлого ОСОБА_5 просила: визначити, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частини; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визначення, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах поділ спільного майна у позасудовому порядку шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками є неможливим у зв`язку зі смертю одного з них. Тому виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, суд дійшов висновку, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.

Проте з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі ОСОБА_3 посилалася, зокрема, на те, що відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на квартиру, право власності на яку було оформлене на відповідача, та щодо якої тривав судовий спір з іншою особою - сином відповідача, позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку. Таким чином, позивач звернулася до суду із метою захисту свого спадкового права.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд вказав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц ; від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 ; від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц ; від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 ; від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18; від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц , від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 .

Таким чином, всупереч встановленій обставині, що ОСОБА_5 помер в 2016 році, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у цій частині, не звернув уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність ОСОБА_5 припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірної квартири за померлою особою.

Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Таким чином, судом першої інстанції не було враховано положень закону про те, що дієздатність та правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю, та суд не зробив правового висновку про те, чи є обраний позивачем спосіб належним способом судового захисту, у результаті чого дійшов помилкового висновку про обґрунтованість вказаних заявлених вимог, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення у частині вирішення питання про визначення, що частка померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/2 частину.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , спадковим майном є 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлене на іншого з подружжя - ОСОБА_1 , тому позивач в даному випадку не має іншої можливості, аніж у судовому порядку, встановити своє право на спадщину, яке у позивача виникло у зв`язку із його смертю, тому позов є законним і обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню.

З висновками суду першої інстанції у цій частині колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.08.1982 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 , 1935 року народження, та ОСОБА_1 , 1942 року народження, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 12.08.1982 року ( а.с. 13, т. 1).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 19.08.1997 року, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 15, т. 1).

24 вересня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буренко О.М., яким все майно, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 , 1967 року народження (а.с. 11, т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано ( а.с. 14, т.1).

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання позивача покупцем за договором купівлі - продажу квартири та визнання права власності. Позовна заява була мотивована тим, що він 12 серпня 1997 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 , однак право власності на яку оформити на своє ім`я не зміг, оскільки втратив паспорт та інші особисті документи, тому договір купівлі-продажу підписала його матір ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 останній заявив свої права на частину вказаної квартири, однак протягом всього цього часу в цій квартирі проживав лише він та його сім`я. У зв`язку з викладеним позивач просив визнати договір купівлі-продажу зазначеної квартири в частині покупця ОСОБА_1 недійсним; визнати його покупцем за вказаним договором та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у цивільній справі №754/1466/15 залишено без задоволення позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині покупця ОСОБА_1 недійсним. За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 1997 року визнано покупцем ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким визнано окрему частину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 1997 року щодо покупця ОСОБА_1 недійсним. За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 серпня 1997 року визнано покупцем ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання позивача покупцем за договором купівлі-продажу квартири та визнання права власності відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року скасовано, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року і додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року залишено в силі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.07.2016 року, серія НОМЕР_2 ( а.с. 126, т.1)

08 серпня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в рамках спадкової справи № 1082/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 1082/2016, єдиним спадкоємцем на все майно за заповітом виступила ОСОБА_3 ( а.с. 197, т. 1).

29 липня 2022 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом , відповідно до якого ОСОБА_3 є спадкоємицею майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина на яку видане це свідоцтво, складається з частини квартири АДРЕСА_3 ( а.с. 187, т. 1).

Також ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину садового будинку АДРЕСА_4 , а також на частину земельної ділянки, площею 0,0539 га, за вказаною адресою ( а.с. 200, т. 1).

З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №319160917 від 28.12.2022 року вбачається, що на підставі постанови Верховного Суду від 17.11.2021 року у справі 754/1466/15-ц скасовано право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час придбання у 1997 році спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 Сімейного кодексу України , якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за її особисті кошти, відтак, презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на придбане в період шлюбу спірне майно не спростована.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 у період шлюбу , та врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , в даному випадку не має іншої можливості, аніж у судовому порядку, встановити своє право на спадщину, яке у позивача виникло у зв`язку із його смертю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти її сина ОСОБА_6 колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені доводи були предметом дослідження у вищевказаній цивільній справі №754/1466/15 та не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у цивільній справі №754/1466/15 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності, яке було залишене без змін постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року, пояснення позивача ОСОБА_6 щодо того, що квартира за адресою АДРЕСА_5 була придбана за його особисті кошти та він є її власником не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки будь-яких правових доказів на підтвердження зазначеної обставини суду надано не було. Протягом судового розгляду стороною позивача не було надано будь-яких доказів та взагалі не зазначено жодних підстав для визнання договору купівлі-продажу від 12.08.1997р., укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , недійсним в частині покупця та визнання покупцем ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 20 квітня 2018 року було ухвалено рішення суду першої інстанції щодо одного і того самого предмету позову, а саме -однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 36,76 кв.м., з приводу спору між тими самими сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і з тих самих підстав, тому провадження у справі №754/2132/23 повинно бути закрито на підставі п.3 ч.1 статті 255 ЦПК України, - колегія суддів вважає безпідставними.

Так, з матеріалів справи встановлено, що за життя між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 існував спір щодо поділу спільного майна подружжя, в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 754/14031/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року провадження у справі було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку майна задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Отже, спір щодо квартири, яка була предметом позову ОСОБА_1 при поділі майна подружжя, вже вирішено. В даній справі вирішується спір щодо квартири, яка була предметом зустрічного позову ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, відсутні підстави для закриття провадження у справі, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки рішення по суті спору у справі № 754/14031/14 прийнято не було, провадження у справі було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , а даний спір про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є спором між іншими сторонами та з інших підстав, ніж спір про поділ майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції висновкам Верховного Суду у постановах, перелік яких наведено в апеляційній скарзі, є частково обґрунтованими, такі доводи було прийнято до уваги апеляційним судом та ухвалено скасувати оскаржуване рішення в частині визнання частки померлого у спільному майні, оскільки визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, адже у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Разом з тим, відмова у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_3 не є підставою для відмови у задоволенні інших позовних вимог спадкоємця - про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки частиною 1 ст. 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

При цьому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за життя ОСОБА_5 не звертався до суду з позовом про визначення своєї частки та виділу її в натурі для подальшого складання заповіту щодо неї, колегія суддів відхиляє, оскільки незвернення з таким позовом не свідчить про відсутність підстав для спадкування частки померлого у спільному майні подружжя.

У постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 752/9653/20 Верховний Суд сформулював такий висновок: «…якщо набуте подружжям за час шлюбу майно оформлене на другого з подружжя, який ще живий, і спадкоємці не мають змоги довести факт існування спільного майна подружжя в нотаріальному процесі, у зв`язку з чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини, то лише тоді відповідний спадкоємець може звернутися до суду за правилами позовного провадження і захистити свої спадкові права, зокрема шляхом визнання права на спадкування частки спадкодавця (на відповідну частку у спільному майні подружжя), а у випадку відчуження майна після смерті спадкодавця другим з подружжя - з позовом про стягнення грошової компенсації за свою частку у спадковому майні…».

В іншій частині посилання відповідача на постанови Верховного Суду не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у наведених справах існували інші фактичні обставини, зокрема:

- у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 спадковим майном була частина земельної ділянки та спір полягав у визначенні частки померлого у спільній власності на земельну ділянку,

- у постанові від 27 травня 2020 року 361/7518/16-ц спір полягав у визнанні садового будинку спадковим майном, та у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на спадкове майно у вигляді садового будинку, а предметом доказування - участь спадкодавця у будівництві будинку та період його будівництва.

- у постанові від 26 липня 2021 року у справі № 752/11785/19-ц Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що відповідач, заперечуючи презумпцію спільної сумісної власності на квартиру, надав суду докази про те, що він, перебуваючи у шлюбі, придбав за власні кошти спірну квартиру, за рахунок коштів, від продажу належної йому частки у іншій квартирі.

У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 Верховний Суд також вказав, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Разом з тим, у цій же постанові Верховний Суд зазначив, що позивач не позбавлена права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку спірного будинку в праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у позовній заяві вказано адресу знаходження спірного майна, яка на даний час відсутня і офіційно в м. Києві не значиться, не є підставою для відмови у позові, оскільки не спростовує висновків суду про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 у період шлюбу, і за відсутності доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відтак спадковим майном є 1/2 частка квартири. Рішенням Київської міської ради від 25 серпня 2022 року АДРЕСА_6 .

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскаржуване рішення у вказаній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину спірної квартири - залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір у сумі 7760 грн. 30 коп.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині позовних вимог про визначення частки померлого у спільному майні та про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, то слід змінити розподіл судових витрат щодо сплати судового збору.

Оскільки у задоволенні немайнової вимоги суд позивачу відмовляє, то витрати по сплаті судового збору в цій частині ( 1073 грн. 60 коп.) відшкодуванню позивачу не підлягають, а також відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в тій частині, в якій апеляційну скаргу було задоволено ( 1073 грн. 60 коп. х 150 % = 1610 грн. 40 коп.)

Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить : 7760,3 грн. - 1073 грн. 60 коп. - 1610 грн. 40 коп. = 5076 грн. 30 коп.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі від 07 червня 2023 року та відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не було надано суду детального опису наданих послуг, що унеможливлює перевірку обґрунтованості витрат та їхню пропорційність до предмету спору. Крім того, наданий суду договір про надання правової допомоги не містить детального опису послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвокату (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, представник позивача Вотінцев Є.Г. зазначив, що ОСОБА_3 очікує понести витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Заперечень з приводу неспівмірності зазначеної суми витрат обсягу наданої правової допомоги від представника відповідача не надходило.

У заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача зазначив, що відповідно до договору про надання правової допомоги № 1022023 від 01.02.2023 року гонорар адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі - 20 000 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фікосваної суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Згідно з квитанцією від 02 лютого 2023 року позивачем сплачено адвокату гонорар у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив наступне.

« Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.

При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 141 цього Кодексу.

Суд вважав, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 922/2869/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7520/20, від 13 грудня 2022 року у справі № 910/429/21.

Отже, вирішуючи питання щодо компенсації судових витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для їх стягнення, оскільки представником позивача підтверджено належними доказами понесені ОСОБА_3 витрати на надану їй правову допомогу у даній справі, отже, є фактичними та такими, що були неминучими для позивача для здійснення належного захисту щодо заявлених позовних вимог. Разом з тим, саме лише ненадання детального опису виконаних робіт ( наданих послуг) не може бути підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

В контексті оцінки висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем понесення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність детального опису робіт (наданих послуг), витраченого адвокатом часу, колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у подібних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21), згідно з яким учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, визначаючи суму витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходить із критеріїв, визначених частиною 3 ст. 141 ЦПК України, які мають бути застосовані судом незалежно від заяви іншої сторони щодо співмірності заявлених витрат критеріям, визначеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Досліджуючи пов`язаність заявлених витрат із розглядом справи, пропорційність витрат в сумі 20 000 грн. до предмета спору, та їх обґрунтованість, відповідність принципу розумності та необхідності судових витрат, колегією суддів із договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2023 року, укладеного між адвокатом Вотінцевим Є.Г. та позивачем ОСОБА_3 , встановлено, що предметом договору є зобов`язання адвоката надати правову допомогу клієнту у цивільній справі щодо визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 та спору відносно автомобіля ЗАЗ Lanos, 1498, д.н. НОМЕР_3 , а саме : проведення юридичних консультацій, складання юридичних документів, збір необхідної інформації, здійснення представництва інтересів клієнта в судових, правоохоронних та інших органах України, перед юридичними та фізичними особами

Відповідно до п.4 договору, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 20 000 грн. ( а.с. 219, т. 1)

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 02 лютого 2023 року позивачем ОСОБА_3 сплачено адвокату Вотінцеву Є.Г. гонорар за договором про надання правової допомоги на суму 20 000 грн. (а.с. 220, т. 1).

Таким чином, виходячи зі змісту договору про надання правової допомоги слід дійти висновку, що не усі заявлені витрати пов`язані з розглядом даної справи, оскільки предметом спору у цій справі є визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , тоді як сума гонорару визначена у договорі в розмірі 20000 грн. за надання послуг у цій справі та щодо спору відносно автомобіля ЗАЗ Lanos, 1498, д.н. НОМЕР_3 , який не був предметом позову у даному випадку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Вотінцевим Є.Г. було складено та подано позовну заяву від 14 лютого 2023 року у даній справі, заяву про забезпечення позову, яка була задоволена судом ухвалою від 16 лютого 2023 року; адвокат приймав участь у підготовчому засіданні 15.03.2023 року, в судових засідання 27.04.2023 року та 25.05.2023 року.

Враховуючи викладені обставини, пропорційність розміру витрат на правову допомогу до предмета спору з ціною позову у 588 150 грн., враховуючи, що позивачем було заявлено дві позовні вимоги, у задоволенні однієї із них суд відмовляє, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленої суми судових витрат в розмірі 20 000 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 7000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника позивача є частково обґрунтованими, тому додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого ОСОБА_5 на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що становить 1/2 частину.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року - в частині стягнення судового збору - змінити та визначити, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 5076 грн. 30 коп.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником Вотінцевим Єгором Геннадійовичем на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, - задовольнити частково.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 ( сім тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.