Номер провадження: 22-ц/813/3307/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 травня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, у розмірі 270 000 гривень, мотивуючи це тим, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 115 ч.2 п. п. 6, 12 КК України та призначено йому покарання у вигляді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. При цьому до набрання вироком чинності ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цим же вироком ОСОБА_1 взято під варту в залі судового засідання.

В подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року змінено ОСОБА_1 вид запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі суду. Змінюючи вид запобіжного заходу, апеляційний суд виходив з того, що районний суд не в повній мірі дотримався приписів ст. ст. 177-178 КК України, та не навів ризиків, які б свідчили про необхідність обрання саме такого суворого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою. ОСОБА_1 під час судового розгляду кримінального провадження, будучи обізнаним про можливе покарання за висунутим йому обвинуваченням, не ухилявся від суду та не заважав судовому розгляду, що свідчить про відсутність ризику його переховування від суду, а відтак обраний районним судом вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставним.

У зв`язку з тим, що позивач безпідставно та незаконно у період з 29.07.2020 року по 08.02.2021 рік утримувався під вартою, що негативно відобразилось на його здоров`ї, сімейному житті та життєвому укладу, він звернувся з цим позовом про стягнення моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 41145 гривень 00 копійок.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1176 ЦК України та положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки йому було обрано незаконний вид запобіжного заходу тримання під вартою, який вподальшому було змінено апеляційним судом на домашній арешт. Внаслідок невірного обрання районним судом запобіжнього заходу, позивач незаконно утримувався під вартою 6 місяців та 10 днів. Разом з тим, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо розміру моральної шкоди, яку він оцінив у 270 000 грн., суд задовольнив позов частково у розмірі 41 145 грн., виходячи з мінімального розміру заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи за кожен місяць тримання позивача під вартою.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне Управління Державної казначейської служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- суд першої інстанції помилково ототожнює Державну казначейську службу з Державою, Державним Бюджетом та особою, що завдала шкоду;

- позивачем в прохальній частині вказано шлях стягнення моральної шкоди, що суперечить вимогам чинного законодавства. Апелянт звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, з огляду на що, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава, як учасник цивільних відносин;

- державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника. Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді повинен орган діями якого завдано шкоду. Разом з тим, залучення або ж незалучення у таких категоріях спорів Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року по справі № 641/8857/17;

- кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунку, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16;

- судом не вірно визначено розмір моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи та відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст..115 ч.2 п.п.6, 12 КК України та призначено йому покарання у вигляді 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. Обрано ОСОБА_1 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Взято під варту ОСОБА_1 в залі судового засідання. Строк відбування покарання за вироком суду слід рахувати з 10 травня 2013 року по 13 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 72 ч.5 КК України слід зарахувати обвинуваченому ОСОБА_1 в строк відбування покарання один день попереднього ув`язнення (тримання під вартою) за два дні позбавлення волі за період з 10 травня 2013 року по 13 листопада 2015 року включно та з 29 липня 2019 року до набрання вироком чинності. Зарахуванні ОСОБА_1 в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. Початок відбування покарання ОСОБА_1 слід рахувати з дня проголошення вироку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року змінено обвинуваченому ОСОБА_1 міру запобіжного заходу, обраного вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2020 року з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово. Звільнено обвинуваченого ОСОБА_1 з-під варти в залі суду. Покладено на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Роз`яснено ОСОБА_1 наслідки невиконання на нього обов`язків та правила ч.5 ст.181 КПК України. Виконання ухвали Одеського апеляційного суду про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді цілодобового домашнього арешту та контроль за поведінкою підозрюваного покладено на співробітників відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області. Строк дії ухвали обчислюється з моменту оголошення ухвали апеляційного суду, тобто з 08.02.2021 року та закінчується 07.04.2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року визначено адресу місця перебування обвинуваченого ОСОБА_1 під цілодобовим домашнім арештом, застосованим відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вподальшому, ухвалами Одеського апеляційного суду продовжувався обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.11.2022 року обрано обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Роз`яснено обвинуваченому наслідки невиконання покладених на нього обов`язків. Строк дії ухвали у виді особистого зобов`язання в частині покладених на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, становить до 07.01.2023 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.11.2022 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника Мевліда Д.М., прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області Боднар М.М. задоволено частково. Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2020 року, яким обвинувачений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджені за скоєння злочину, передбаченого п.п.6, 12, ч.2 ст.115 КК України, скасовано. Призначено новий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого п.п.6, 12, ч.2 ст.115 КК України, в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду. Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_1 у виді особистого зобов`язання залишено без змін.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з Державного Бюджету України моральну шкоду за незаконне обрання районним судом найсуворішої міри запобіжного заходу тримання під вартою, внаслідок чого він незаконно у період з 29.07.2020 року по 08.02.2021 рік знаходився під вартою, що негативно відобразилось на його здоровї, сімейному житті та життєвому укладу.

Вивчаючи матеріали справи, колегією суддів встановлено, що змінюючи 08.02.2021 року обрану 29.07.2020 року районним судом міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та звільнюючи ОСОБА_1 з-під варти в залі суду, апеляційний суд виходив з того, що:

1. районний суд не в повній мірі дотримався приписів ст. ст. 177-178 КК України та не навів ризиків, які б свідчили про необхідність обрання найсуворішого виду запобіжного заходу, такого як тримання під вартою;

2. ОСОБА_1 під час судового розгляду кримінального провадження в районному суді на протязі більше п`яти з половиною років, будучи обізнаним про можливе покарання за висунутим йому обвинуваченням, не ухилявся від суду та не заважав судовому розгляду в будь-який спосіб, що свідчить про відсутність ризику його переховування від суду;

3. прокурором не надано жодних доказів, які б свідчили про існування обгрунтованих ризиків, які унеможливлюють забезпечення належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_1 без його тримання під вартою, не доведено ризиків переховування ОСОБА_1 від суду;

4. суд першої інстанції формально та безпідставно зазначив про існування ризиків, які обумовлюють необхідність обрання відносно обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу;

5. окрім того, апеляційний суд звернув увагу, що приймаючи рішення про обрання запобіжного заходу, районний суд не врахував положень КПК України та не визначив строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1? частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного взяття і тримання під вартою.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Таким чином, оскільки апеляційним судом було встановлено незконність та безпідставність обрання районним судом ОСОБА_1 найсуворішої міри запобіжного заходу - тримання під вартою, внаслідок чого останній незаконно у період з 29.07.2020 року по 08.02.2021 рік утримувався під вартою, що негативно відобразилось на його здоров`ї, сімейному житті та життєвому укладу, колегія суддів, виходячи з наведених вище норм закону, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 взято під варту 29 липня 2020 року, з дня проголошення вироку Овідіопольського районного суду Одеської області, а звільшено з-під варти 08.02.2021 року, з моменту оголошення ухвали Одеського апеляційного суду про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Таким чином, ОСОБА_1 незаконно утримувався під вартою 194 дні, або 6 місяців та 10 днів.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що через незаконне його утримання під вартою, він зазнав душевних страждань, оскільки перебував в умовах ізоляції від суспільства, був позбавлений права на працю та матеріального забезпечення себе та своєї родини. Через незаконне перебування під вартою виникли певні зміни в його характері та психоемоційному стані, яке зберіглося і після звільнення його з-під варти, внаслідок чого він змушений був докладати значних зусиль для відновлення свого стану, звичного укладу життя, налагодження побуту, відносин з оточуючими та рідними, поновлення своїх порушених прав.

Разом з тим, оскільки позивач не надав суду належних доказів у підтвердження розміру моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 270 000 гривень, районний суд задовольнив позов частково, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи, за кожний місяць тримання позивача під вартою, в сумі 41 145 гривень.

Як вже було зазначено апеляційним судом, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи.

В даному випадку, суд відкрив провадження по справі про стягнення моральної шкоди 18 січня 2022 року та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 14 березня 2022 року на 10 годину 15 хвилин (а.с.23-24). В подальшому, судове засідання з 14.03.2022 року було відкладено на 10 травня 2022 року на 10 годину 20 хвилин (а.с.28). 10 травня 2022 року було ухвалено рішення про стягнення на користь позивача 41 145 грн.моральної шкоди.

Відповідно до ст.8 ЗУ „Про Державний бюджет України на 2022 рік мінімальна заробітна плата з 1 січня 2022 року становить 6 500 гривень, а з 1 жовтня 2022 року - 6 700 гривень

Оскільки розгляд справи охоплює період з 18.01.2022 року по 10.05.2022 року, то розмір моральної шкоди необхідно рахувати, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01 січня 2022 року, яка становить 6 500 гривень.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 перебував під вартою 6 місяців та 10 днів, то розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи, за кожний місяць тримання позивача під вартою, складає 41 166 грн. (6+1/3) х 6 500 = 41 166.

Враховуючи, що суд не може погіршувати становище апелянта, а позивач не оспорює визначений районним судом розмір моральної шкоди, визначена судом першої інстанції сума моральної шкоди у розмірі 41 145 грн залишається незмінною.

Таким чином, стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази, встановив, що позивач незаконно утримувався під вартою 6 місяців та 10 днів, правильно застосував положення статті 56 Конституції України, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обгрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімального розміру заробітної плати, що діяла на момент розгляду справи в районному суді, за кожний місяць тримання позивача під вартою.

При визначенні розміру відшкодування, суд першої інстанції прийняв до уваги обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість душевних та фізичних страждань, повязаних із перебуванням позивача під слідством і судом, що призвело до порушення нормальних життєвих звязків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Разом з тим, правильно встановивши обставини справи та надавши оцінку зібраним доказам, суд першої інстанції помилково стягнув моральну шкоду з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, в той час, як моральна шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, без зазначення в резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо помилковості стягнення районним судом моральної шкоди з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги, що розмір моральної шкоди визначається не з мінімального розміру заробітної плати, а виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки відповідно до п.3 розділу ІІ „Прикінцеві та перехідні положення ЗУ від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є неспроможніми, оскільки ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено спеціальний порядок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідно до положень якого відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто наведеним законом, який є спеціальним, передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати, а відтак доводи апеляційної скарги, що розмір моральної шкоди повинен визначатися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб є безпідставними.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення змінити та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 41 145 гривень. В іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 травня 2022 року змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 41 145 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 06.02.2023 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова