Номер провадження: 22-ц/813/1937/23
Справа № 495/6360/19
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/6360/19

Номер провадження: 22-ц/813/1937/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 , 4) Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, 5) ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5 про визнання рішень недійсними, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за апеляційною скаргою адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Заверюхи В.О. 25 травня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позову остаточно просить: 1) визнати недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року №3886, яке є підставою передачі земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., у власність ОСОБА_2 ; 2) визнати недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419, яке є підставою передачі земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., у власність ОСОБА_4 ; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , площею 0,0755 га., кадастровий номер :02:022:0102 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 4) визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 357 від 23.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., за яким було передано у власність ОСОБА_3 садовий будинок за адресою - АДРЕСА_2 , будинок 1091; 5) визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок за адресою - АДРЕСА_2 , будинок 1091 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про смерть від 20.02.2017 року. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., та садового будинку за адресою - АДРЕСА_1 .

Зазначені вище земельна ділянка та садовий будинок належали ОСОБА_7 , відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ОД № 083076 від 12.04.1999 року та Свідоцтва про право власності від 26.03.2001 року. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про смерть від 17.08.2015 року.

Спадкоємцем померлої ОСОБА_7 був - ОСОБА_8 , який прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, відповідно до свідоцтва про смерть від 28.10.2015 року.

Спадкоємцем ОСОБА_8 був - ОСОБА_9 , який прийняв спадщину, але не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, відповідно до свідоцтва про смерть від 19.07.2016 року. Після смерті ОСОБА_9 була заведена спадкова справа №226/2016 у П`ятій одеській державній нотаріальній конторі. Відповідно до заповіту від 27.04.2016 року, ОСОБА_9 заповів усе своє майно - ОСОБА_6 . ОСОБА_6 прийняла спадщину, але не отримала свідоцтва про право на спадщину.

ОСОБА_6 є матір`ю позивачки. Після її смерті була відкрита спадкова справа №120/2017 у П`ятій одеській державній нотаріальній конторі. Спадкоємцем ОСОБА_6 є - її дочка - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2017 року, реєстровий номер №2-835, виданого державним нотаріусом Данкогло В.В. . спадкоємцями померлої ОСОБА_6 - є мати - ОСОБА_10 та позивачка - ОСОБА_1 . В цьому свідоцтві зазначено наступне: «…Спадщина, на яку видано свідоцтво.....належала ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ….спадкоємцем якої був згідно заповіту… ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . У зв`язку із його смертю, згідно ст. 1276 ЦК України, спадщина перейшла до його батька ОСОБА_9 , який помер у липні 2016 року, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових справ, спадкоємцем якого згідно заповіту посвідченого…була ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав….». Таким чином, нотаріусом, який видав вказане свідоцтво з`ясовано та встановлено наявність спадкових прав позивачки на майно ОСОБА_7 .. Зокрема встановлено, що позивачка та її бабка - ОСОБА_10 є спадкоємцями померлої ОСОБА_6 , яка є спадкоємицею померлого ОСОБА_9 , який є спадкоємцем померлого ОСОБА_11 , який є спадкоємцем померлої ОСОБА_7 ..

ОСОБА_1 зверталася до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса (на даний час спадкова справа передана до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса) із заявою від 15.05.2019 року про видачу свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до постанови державного нотаріуса від 16.05.2019 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не має оригіналів правовстановлюючих документів.

Таким чином, позивачка не може реалізувати своє право на спадщину, оскільки, після смерті ОСОБА_7 , яка була власницею спірних земельної ділянки та будинку, усі спадкоємці спадщину приймали, але не оформлювали належним чином документів на спадкове майно. Позивачка не має у наявності доказів родинних відносин та прийняття спадщини між усіма вище перерахованими родичами. Однак, за її даними всі документи наявні у матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , яка містить у собі спадкові справи до майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з яких вбачається, що позивачка є спадкоємцем спірних земельної ділянки та садового будинку.

Після смерті матері позивачки, відкриття спадкової справи та визначення кола спадкоємців, позивачкою випадково було отримано Інформаційну довідку від 02.04.2019 року №161932074, відповідно до якої спірна земельна ділянка належить - ОСОБА_2 . Право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано КП «Департамент державної реєстрації» на підставі рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року №3886. Таким чином, ОСОБА_7 (власниця земельної ділянки) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вже 29.09.2015 року було прийнято рішення Затоківської селищною радою про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .. Згідно Витягу від 27.05.2019 року, спірна земельна ділянка на даний час перебуває у власності ОСОБА_4 . Він зареєстрував своє право власності на підставі рішення Затоківської селищної ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419.

Отже, має місце порушення порядку спадкування майна та передача його у власність сторонній особі незаконним способом. Садовий будинок належить ОСОБА_3 , який зареєстрував своє право власності на підставі договору купівлі-продажу №357 від 23.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В.. У зв`язку з чим, незрозуміло, яким чином невідома особа купила будинок, який належав на праві власності ОСОБА_7 та повинен був перейти до її спадкоємців. Селищною радою не надано жодних пояснень, яким чином було винесено рішення про передання земельної ділянки, яка не знаходилась у комунальній власності громади, сторонній особі вже через місяць після смерті ОСОБА_7 .. Навіть не пройшло шість місяців для встановлення кола спадкоємців. Якщо майно належало на праві приватної власності особі, а в неї не виявилось би спадкоємців то селищна рада зобов`язана була звернутись до суду із вимогами про визнання спадщини відумерлою, але, цього зроблено не було. В матеріалах реєстраційної справи знаходиться оскаржуване рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року, серія та номер 3886, з якого вбачається, що пунктом другим спірну земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_2 . При цьому, не має жодної згадки про підставу такого передання. Теж саме стосується рішення Затоківської селищної ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419, яким було передано у власність ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 1 21, 52 58).

Позиція відповідачів в суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області просить суд в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що відповідно до положень ст. ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належне їй на праві власності майно, а саме - земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 (право власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ОД №083076) та садовий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці (право власності на підставі свідоцтва про право власності на садовий будинок № НОМЕР_1 , видане Затоківською селищною радою 15.11.2000 року за № 305). Зважаючи на відсутність складеного ОСОБА_12 за життя заповіту, відповідно до положень ЦК України спадкування належного їй на праві власності майна, прав та обов`язків здійснюється за законом. Відповідно до положень глави 86 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України визначена наступна черговість осіб, що мають право на спадкування за законом. Однак, позивачкою не було надано жодних доказів щодо ступеня спорідненості померлої ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , який як стверджує позивачка був її спадкоємцем. Також позивачкою не надано жодного доказу стосовно твердження, що ОСОБА_14 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 та не роз`яснено, яким чином та в якому обсязі відбулося прийняття спадщини померлої. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, із заявлених в позовній заяві доводів не вбачається можливим встановити факт спорідненості померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_11 та визначити чи дійсно він мав право на спадкування спірного майна за законом, як це стверджує позивачка. Також не доведено факту отримання ОСОБА_15 спадкового майна, адже у випадку ствердження щодо прийняття спадщини в порядку ст. 1268 ЦК України не доведено факту постійного проживання спадкоємця разом з померлою на час відкриття спадщини. В разі прийняття ОСОБА_8 спадщини за померлою ОСОБА_7 в порядку ст. 1269 ЦК України, а саме у разі якщо під час відкриття спадщини він постійно не проживав з померлою, не надано до суду доказу звернення ним до нотаріуса з відповідною заявою. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Таким чином, зважаючи на відсутність доказів та неможливість встановити і підтвердити істотні факти, визначити підстави, законність та сам факт отримання ОСОБА_15 спадкового майна не надається можливим. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Ст. 1225 ЦК України встановила, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України). Виходячи з положень ст. 182 ЦК України, виникнення, перехід і припинення права власності на нерухоме майно підлягають державній реєстрації. Ані ОСОБА_8 , ані його спадкоємцем ОСОБА_9 не було оформлено та зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку та садовий будинок, а отже, відсутні будь-які докази належності їм вказаного майна на праві власності. Враховуючи вищенаведене, доводи позивачки стосовно її права власності на спірне майно в порядку спадкування є безпідставними та недоведеними (Т. 1, а. с. 92 - 95).

Інші учасники справи правом надання відзиву на позов не скористались.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що якщо станом на день смерті спадкодавець не набув у визначеному законом порядку право власності на майно, то за спадкоємцем в порядку спадкування не може бути набуте право власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів підтверджуючих, що за життя спадкодавець ОСОБА_6 в установленому законом порядку оформила та зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно, а тому відповідно відсутні підстави визнавати в порядку спадкування права власності за позивачкою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 за життя у встановленому порядку не набула право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею - 0,0076 га., в межах згідно з планом, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 та на садовий будинок, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси. Тому, за позивачкою не може бути визнано право власності на вказане майно, що свідчить про відсутність порушеного права у позивачки стосовно нього.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 вересня 2015 року №3886 та рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29.11.2017 року №419, визнання недійсними договору купівлі-продажу від 23.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за №357, та договору купівлі-продажу від 12.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за №819, суд зазначив, що ці вимоги є похідними вимогами від позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (Т. 1, а. с. 44 - 52).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Гареєв Євген Шамільович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 рокускасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким вищевказаний позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про неможливість задоволення позову з огляду на те, що станом на день смерті спадкодавець не набув у визначеному законом порядку право власності на майноє такими, які суперечать практиці Верховного Суду, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17. Матеріали справи містять достатньо доказів для задоволення позову (Т. 2, а. с. 54 - 63).

Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5 не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.10.2021 року апеляційну скаргу адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року було залишено без руху.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом було надано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року призначено розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,підглядає задоволенню частково.

Встановлені та неоспорені обставини по справі, визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин по справі

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17.08.2015 року.

З копій свідоцтва на право власності від 26.03.2001 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради від 15.11.2000 року №305 та державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №083076, що виданий на підставі рішення VІ сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної ради від 30.12.1998 року №19, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №552 встановлено, що на час смерті ОСОБА_7 на праві власності належав садовий будинок, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 та земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею - 0,0076 га., в межах згідно з планом, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 .

За життя ОСОБА_7 19.08.2014 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрований в реєстрі за №1376, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, заповідала ОСОБА_8 .

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради від 29.09.2015 року, серія та номер 3886, було передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:022:0102. Відомостей про витребування вказаної земельної ділянки від попереднього власника, припинення права власності попереднього власника на вказану земельну ділянку матеріали справи не містять.

ОСОБА_8 , як спадкоємець за заповітом в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_7 не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 28.10.2015 року.

15.12.2015 року, відповідно до ст. 1270 ЦК України, у встановлений законом строк до П`ятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_9 , який є батьком померлого спадкодавця. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 14.08.1984 року.

ОСОБА_9 , як спадкоємець не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у липні 2016 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 19.07.2016 року.

За життя 27.04.2016 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої одеського державної нотаріальної контори Данкогло В.В., зареєстрований в реєстрі за №2-232, відповідно до якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не склалось, все те, що на день смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповідав ОСОБА_6 .

12.08.2016 року у встановлений законом строк до П`ятої одеської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_9 , заведено спадкову справу №226/2016.

18.02.2017 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на частину спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_9 ..

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 20.02.2017 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається, у тому числі, з садового будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , та земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею - 0,0076 га., в межах згідно з планом, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 .

За життя спадкодавець ОСОБА_6 заповіту не склала, а тому спадкування її майна здійснюється за законом.

Позивачка ОСОБА_1 доводиться донькою померлій ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 25.08.1979 року.

Як вбачається із копії спадкової справи №120/2017, яка заведена після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , позивачка ОСОБА_1 23.05.2017 року звернулась до П`ятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .. 06.10.2017 року до П`ятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 звернулась ОСОБА_10 , яка є матір`ю померлої ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 28.01.1950 року.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги за законом є - позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , які прийняли спадщину, подавши у шестимісячний строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, за наявними у справі матеріалами судом не встановлено.

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419, було передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0755 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:022:0102.

23.01.2018 року спадкоємцям першої черги за законом ОСОБА_1 та ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після померлої ОСОБА_6 ..

Згідно договору купівлі-продажу серія та номер 357 від 23.04.2019 року ОСОБА_2 продав та передав у власність, а ОСОБА_3 купив та прийняв у власність садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0755 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:022:0102.

Постановою державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі від 16.05.2019 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо спадкового майна - земельної ділянки №1091, площею - 0,0076 га., в межах згідно з планом, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 , та садового будинку, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , оскільки державна реєстрація права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею - 0,076 га., яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. В матеріалах спадкової справи №120/2017 до майна померлої ОСОБА_16 відсутні документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку на ім`я спадкодавця.

Крім того, в постанові державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі від 16.05.2019 року зазначено, що згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за іншим власником.

Позивачка ОСОБА_1 не може реалізувати свої спадкові права на частину спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 , оскільки після смерті ОСОБА_7 , яка була власником земельної ділянки та садового будинку на підставі свідоцтва на право власності від 26.03.2001 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради від 15.11.2000 року №305, та державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №083076, виданого на підставі рішення VІ сесії ХХІІІ скликання Затоківської селищної ради від 30.12.1998 року №19, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №552, усі наступні спадкоємці фактично спадщину приймали, але внаслідок смерті не встигали оформити право власності на майно, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

По справі виникли спадкові правовідносини та правовідносини з визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не вірних висновків про необхідність відмови у задоволенні вимог позову про визнання права власності в порядку спадкування. Щодо відмови у задоволенні інших вимог позову, то висновки місцевого суду про відмову у задоволенні інших вимог позову є вірними, між тим мотиви такої відмови апеляційний суд вважає помилковими, з огляду на наступне.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна, як це передбачає ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Факт того, що особа за життя не оформила свого права на спадкове майно після смерті матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у її спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину.

Вищевказана правова позиція є відображенням правової позиції, викладеної Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17.

Враховуючи положення вищевикладених норм матеріального права, їх тлумачення Верховним Судом, суд першої інстанції, встановивши, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги за законом є позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , які подавши у шестимісячний строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини прийняли спадщину, відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину, що у подальшому 23.01.2018 року спадкоємцям першої черги за законом ОСОБА_1 та ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_6 , дійшов невірного висновку провідмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, у зв`язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_6 за життя у встановленому порядку не набула право власності на спірне майно, а тому спірне майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси.

Спадкові права позивачки порушені, а тому вони підлягають захисту. Вимоги позову про визнання права власності в порядку спадкування є такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо неможливості визнання за позивачкою права власності на спірне майно є доведеними.

Між тим, щодо позовних вимог про визнання недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року №3886, визнання недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419, визнання недійсним договору купівлі-продажу серія та номер 357 від 23.04.2019 року апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Позовна заява у цій справі подана ОСОБА_1 зокрема у зв`язку із незаконним, як на її думку, заволодінням спірним майном фізичними особами відповідачами внаслідок прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування, незаконного укладання договорів купівлі-продажу.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Отже, вимоги позову про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна, не відповідають належному способу захисту.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про: 1) визнання недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.09.2015 року №3886, яке є підставою передачі земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., у власність ОСОБА_2 ; 2) визнання недійсним рішення Затоківської селищної ради від 29.11.2017 року, серія та номер 419, яке є підставою передачі земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., у власність ОСОБА_4 ; 3) визнання недійсним договору купівлі-продажу серія та номер 357 від 23.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., за яким було передано у власність ОСОБА_3 садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 , не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду

Оскільки висновки суду першої інстанцій щодо мотивів відмови у задоволенні вимог позову про визнання рішень недійсними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу не відповідають актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/373/16-ц (яку офіційно оприлюднено 14 грудня 2021 року, тобто після розгляду справи місцевим судом) зі спору, що виник з подібних правовідносин, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою врахування висновків щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах.

Отже, суд першої інстанції під час розгляду даної справи дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вимог позову про визнання права власності в порядку спадкування та помилкових мотивів відмови у задоволенні вимог позову про визнання рішень селищної ради недійсними, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Апеляційний суд також звертає увагу на наступне.

Так, матеріали справи містять заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої, окрім вищевказаних вимог позову ОСОБА_1 також просить: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 358 від 23.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., за яким було передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га.; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 819 від 12.07.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., за яким було передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га. (Т. 4, а. с. 121- 122).

Разом з тим, оскаржуване рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року не містить відомостей щодо розгляду наведених у попередньому абзаці даної постанови вимог позивачки.

Матеріали справи не містять відомостей щодо повернення, залишення без розгляду вищевказаної заяви про збільшення позовних вимог.

Вбачаючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не розглянув вищезазначених двох вимог позивачки. Тому, апеляційний суд позбавлений можливості переглянути законність та обґрунтованість рішення в цій частині у зв`язку з його відсутністю.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Згідно ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право на звернення до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення стосовно вищевказаних не розглянутих судом першої інстанції позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Гареєва Євгена Шамільовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,- задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5 про визнання рішень недійсними, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними договорів купівлі-продажу задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) право власності на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 , площею - 0,0755 га., кадастровий номер :02:022:0102, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) право власності на садовий будинок за адресою - АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе