Справа № 953/549/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання Півоваровій Д.В.,
представника відповідача адвоката Романченка О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відео конференції з використанням власних технічних засобів за допомогою програми «EasyCon в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 953/549/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути на її користь 652 000,00 грн., а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, судовий збір у розмірі 6520,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Позов обґрунтований тим, що 08.10.2018 Позивачка надала у борг Відповідачці грошові кошти у розмірі 652 000,00 грн., що еквівалентно 20 000,00 євро, строком мінімум на один рік від моменту підписання розписки, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 . Позивачка вважала, що дана розписка породила укладення її сторонами договору позики, а знаходження її оригіналу у кредитора (позивачки) після 08.10.2019 свідчить про порушення відповідачкою прав позивачки, що є підставою для звернення до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2022 справу передано для розгляду судді Колесник С.А.
Ухвалою суду від 19.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
28.06.2022 відповідачка через свого представника адвоката Романченка О.М. подала до суду Відзив на позовну заяву про стягнення боргу за розпискою, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідачка зазначила, що між сторонами не виникло боргових (позикових) відносин за виданою нею розпискою від 08.10.2018 року, оскільки отримані від позивачки кошти не являються позикою, а між сторонами виникли інші правовідносини, а саме відносини щодо спільної діяльності (а.с.58-64).
Правом на подачу заперечень на відзив відповідача на позовну заяву позивачка не скористалась, додаткових пояснень суду не надала.
В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена судом своєчасно та належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 20.12.2022, причини неявки суду не повідомила (а.с.202).
Згідно клопотання від 31.05.2022, поданого в системі «Електронний суд» представником позивача адвокатом Хан І.М., просила розглядати справу без участі позивача (представника), позовні вимоги позивач підтримує та просить задовольнити (а.с.34).
Представник позивача адвокат Хан І.М. в системі «Електронний суд» 02.12.2022 подала до суду клопотання про прийняття заяви про припинення повноважень представника позивача адвоката Хан І.М. у справі, та відкласти розгляд справи після 01.03.2023 року (а.с.188-189).
Представник відповідача адвокат Романченко О.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Суд вважає, що створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.10.2018 був укладений договір оренди приміщення під магазин одягу площею 86,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором оренди та актом приймання-передачі приміщення (а.с.133-134).
Зі змісту дослідженої судом переписки сторін в месенджері, скрін-шоти якої надано до суду відповідачкою (а.с.75-116), вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обговорювали та узгоджували кращі умови, строки завезення товару (одягу), ОСОБА_2 на регулярній основі направляла позивачці на затвердження звітів про закупівлю товару (одягу) та його продаж, тобто сторони спільно вели справу з торгівлі одягом.
Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України та з урахуванням висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, а також у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №923/1379/20 скрін-шот з месенджерів або електронної пошти, як паперова копія електронного доказу, не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ. Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим.
Тому суд враховує та оцінює разом з іншими доказами надані відповідачкою скрін-шоти переписки з позивачкою, що проводилась в месенджері, як доказ обставин, на які вона посилається в обґрунтування своєї позиції по справі.
Судом також досліджений зміст розписки від 08.10.2018 року, надану позивачці ОСОБА_2 , та на яку позивачка посилається як на підставу виникнення боргових відносин між ними.
Суд зазначає, що незалежно від назви вчиненого за підписом відповідачки документа як «розписка», цей документ підлягає перевірці на предмет наявності в ньому ознак, які притаманні борговому документу.
Судом встановлено, що у розписці від 08.10.2018 року зазначено, що ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 суму 652 000,00 гривень, що еквівалентно 20 000,00 євро на момент підписання розписки, в якості оплати участі в бізнес-проекті, строком мінімум на один рік від моменту підписання розписки, з можливістю продовження користування даною сумою за погодженням сторін (а.с.8).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 по справі № 753/1349/20зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
У постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 425 000 грн. саме у борг, а також не встановлено й обов`язку повернути грошові кошти. Також судами враховано, що ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1, оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо відчуження ним квартири позивачу.
Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені ОСОБА_1 у касаційній скарзі.»
Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити: умови отримання позичальником в борг грошей; зобов`язання позичальника з їх повернення дату отримання коштів у борг.
Тобто, розписка має підтверджувати факт передачі грошових коштів саме у борг, а не на інші цілі.
В той же час, суд приходить до висновку, що дійсний зміст розписки від 08.10.2018 зводиться до того, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 652 000,00 гривень в якості оплати участі останньої у їх спільному з ОСОБА_2 бізнес-проекті.
З пояснень представника відповідача та з наданих сторонами доказів вбачається дійсна природа правовідносин, що склалися між позивачкою та відповідачкою, які зводиться до організації сторонами спільної діяльності без створення юридичної особи, а саме: господарська діяльність магазину одягу.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до ст..ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Відповідно до ст..ст. 1132 та 1133 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників. Умова про позбавлення або відмову учасника від права на частину прибутку є нікчемною (ст. 139 ЦК України).
Статтею 1137 ЦК України визначено, що порядок відшкодування витрат і збитків, пов`язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.
Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 1141 ЦК України встановлено, що договір простого товариства припиняється у разі спливу строку договору простого товариства.
Отже, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами справи боргових правовідносин, а з розписки ОСОБА_2 від 08.10.2018 та наявних в матеріалах справи доказів вбачається ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільної діяльності протягом року від дня складення розписки.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, на підставі, ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1130-1133, ст.ст. 1137, 1139, п. 5 ч. 1 ст. 1341, 1046,1047, ст.ст. 626-628, 640, 207 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, ч. 3 ст. 211, 258-259, 263-266, 268, 273 ЦПК України суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та судових витрат - відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено та підписано 24 січня 2023 року.

Суддя Колесник С.А.