КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження №22-ц/824/2362/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Київ

Справа № 757/56003/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати кредитний договір, укладений між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк», недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності та зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.

В обґрунтування позову зазначено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вважає вказаний договір недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, оскільки АТ КБ «Приватбанк» було надано фінансову послугу шляхом підписання Анкети-заяви, під час підписання якої вона не була ознайомлена із «Умовами та правилами надання банківських послуг», нею не було підписано Витяг із «Умов та правил надання банківських послуг». А отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу «Умови та правила надання банківських послуг», а також відсутності у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, кредитний договір в цій частині підлягає визнанню недійсним, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , яку надав відповідач, видана без дати видачі, без дати формування такої довідки та без зазначення, коли ж саме та яким чином ОСОБА_1 було повідомлено про зміну лімітів кредитування, адже якщо дослідити виписку по рахункам відповідно до договору кредитування, то лише один раз ОСОБА_1 було повідомлено банком про встановлення ліміту в сумі 4000 грн., з яким вона була згодна.

Вказує, що якщо ж взяти до уваги той договір, на який посилався відповідач, то відповідно до п. 1.1.3.2.3 Договору передбачена можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. При цьому у сторін договору виникають обов`язки: - у кредитора: інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку. Серед інших умов договору відповідач також вказав, що банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв`язку, серед яких і є клієнтські виписки.

Наголошує, що самого договору, підписаного ОСОБА_1 з цими усіма пунктами відповідачем до суду надано не було. Крім того, анкета-заява, підписана ОСОБА_1 ще 07.10.2014 року, не містить зазначення, яку ж саме карту бажає отримати остання, не вказано кредитний ліміт та відсотки по кредитному договору. Заява-анкета про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не свідчить про укладення кредитного договору на умовах, визначених банком.

Також, судом залишено поза увагою і той факт, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» був підписаний кредитний договір б/н, за яким за період із 2016-2020 роки було видано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 (дата відкриття 14.04.2016 року, термін дії 07/17), НОМЕР_2 (дата відкриття 08.06.2017 року, термін дії 02/21), НОМЕР_3 (дата відкриття 18.02.2019 року, термін дії 01/23), НОМЕР_4 (дата відкриття 29.09.2020 року, термін дії 12/23).

Тобто, під час видачі всіх цих карток банк був зобов`язаний та мав реальну можливість повідомити ОСОБА_1 про можливі зміни та умови кредитування, зміну кредитних лімітів. Тобто, відбулась одностороння зміна істотних умов кредитування без письмової згоди позичальника. Також, нарахування відсотків відбулось після закінчення терміну дії карток. Банком суду не були подані докази того, що банк звертався з письмовою вимогою (претензією) про дострокове повернення кредиту, адже строк дії останньої карти ще не закінчився. Ці карткові рахунки мають різні терміни дії, а отже, суму заборгованості та відсотки необхідно рахувати в кожному конкретному випадку. Не дослідження судом таких обставин призвело, зокрема, і до не встановлення дійсної суми відсотків по договору.

Не розглядався судом і той факт, що відповідачем надано паспорт споживчого кредиту датований лише 29.09.2020 року і лише 29.09.2020 року ОСОБА_1 була ознайомлена із паспортом споживчого кредиту. Жодного доказу, що позивач була ознайомлена із паспортом споживчого кредиту раніше, банком суду не надано. Також, суду відповідачем не було надано пам`ятку клієнта підписану ОСОБА_1 , графіку платежів, розрахунок, за весь період користування кредитом з зазначенням періодів та розміру погашених грошових коштів, залишку тіла кредиту після поступового погашення кредиту, прострочених та нарахованих відсотків, тощо.

Вказує, що з виписки по рахункам ОСОБА_1 вбачається, що банком без будь-яких правових підстав нараховувались відсотки по кредиту та ця сума враховувалась в тіло кредиту, також, в тіло кредиту, згідно з випискою входять і комісії банку, і членський внесок за користування картками. В результаті чого сума по тілу кредиту збільшувалась за рахунок відсотків та комісій, але аж ніяк не через використання безпосередньо цих коштів ОСОБА_1 . Тобто, виходить, що сума тіла кредиту не відповідає дійсності, а відтак і відсотки нараховані були невірно, з урахуванням того, що ОСОБА_1 сплачувала кошти банку.

Крім того, посилається на ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вказує, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц .

Крім того, що банк не надав позивачу об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, що відповідало б її волевиявленню, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки і не попереджено про валютні ризики, банком, також, порушено в повному обсязі вимоги статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та норми ЦК України щодо нарахування відсотків.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Представник відповідача Данильченко О.О. просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н від 07.10.2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання Анкети-заяви. Своїм підписом у Анкеті-заяві позивач підтвердила, що підписана нею Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг (а.с. 19).

Як вбачається із довідки АТ КБ «ПриватБанк», між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був підписаний кредитний договір б/н, за яким за період із 2016-2020 роки було видано наступні кредитні картки: НОМЕР_5 (дата відкриття 14.04.2016 року, термін дії 07/17), НОМЕР_6 (дата відкриття 08.06.2017 року, термін дії 02/21), НОМЕР_7 (дата відкриття 18.02.2019 року, термін дії 01/23), НОМЕР_8 (дата відкриття 29.09.2020 року, термін дії 12/23) (а.с. 22).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 29.09.2020 року, встановлено такі типові умови кредитного договору: строк дії договору 12 місяців з можливістю пролонгації, пільговий період до 55 днів, мета кредиту - споживчі потреби, процентна ставка у пільговий період 0, 00001 % річних, процентна ставка поза межами пільгового періоду 42 % (картка Універсальна), 40,8 % (картка Універсальна Gold), 36 % (картка Platinum), тип процентної ставки - фіксована (а.с. 10-21).

Укладаючи оспорюваний кредитний договір, позивач підтвердила, що підписана нею Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг (а.с. 19).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати кредитний договір недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності, укладений між банком та нею, посилаючись на те, що під час укладання договору, банк не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки і не попереджено про валютні ризики, а також що пункти спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на те, що під час укладення спірного кредитного договору їй не надано усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, кредитний договір, а саме Анкета-заява не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом, є безпідставними, оскільки спірні правочини укладені у письмовій формі, містять положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Разом з тим, позивачем було підписано Анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту, а отже сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови протягом періоду із 2019 року по 2021 роки, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором №б/н від 07.10.2014 року (а.с.24-26).

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, однак вважає, що такий висновок зроблено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч. 2, 3 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що ОСОБА_1 погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщеними на сайті банку www.privatbank.ua та Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані відповідачем Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг розуміла позивач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , вона просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк» в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину, а також зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням визнання недійсним нарахування відсотків, пені та штрафів.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка була підписана ОСОБА_1 07 жовтня 2014 року вбачається, що будь-яких даних про розмір відсоткової ставки, пені чи інших штрафних санкцій в анкеті-заяві не вказано.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві від 07 жовтня 2014 року домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, інших штрафних санкцій, відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок сторонами було узгоджено вказані умови договору.

Також не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що підписанням паспорту споживчого кредиту сторони погодили розмір кредиту, розмір відсоткової ставки, детальний розпис загальної вартості кредиту, оскільки вказаних істотних умов договору, які були б конкретизовані щодо даного споживача, підписаний ОСОБА_1 29.09.2020 року паспорт споживчого кредиту не містить.

Як вбачається з матеріалів справи, підписаний сторонами паспорт споживчого кредиту містить умови кредитування для семи видів банківських карток: «Універсальна», «Універсальна GOLD», «Platinum», «MC World BlackEdition», «Visa Signature», «MC WorldElite», «Visa Infinite» , відповідно сім різних лімітів кредитування, процентна ставка становить: за карткою «Універсальна» - 42% річних, за карткою «Універсальна GOLD» - 40,8% річних, за картками: «Platinum», «MC World BlackEdition», «Visa Signature», «MC WorldElite», «Visa Infinite» - 36% річних; процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту: за карткою «Універсальна GOLD» - 84% річних, за карткою «Універсальна GOLD» - 81,60% річних, за картками «Platinum», «MC World BlackEdition», «Visa Signature», «MC WorldElite», «Visa Infinite» - 72,00% річних;

Отже, паспорт споживчого кредиту є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті ( ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку ( п. 12).

Відповідно до змісту Розділу 7 Паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 29 вересня 2020 року, в ньому зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 14.10.2020 року ( а.с. 21).

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, «потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.»

Разом з тим, відповідно до висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц «для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

Як встановлено апеляційним судом, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції Бахмацьким районним судом Чернігівської області уже було вирішено спір між кредитором АТ КБ «Приватбанк» та боржником ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору від 07 жовтня 2014 року.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2022 року у справі № 728/2485/21 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 7 жовтня 2014 року в розмірі 51915 грн. 90 коп.

Однак, постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасоване, узадоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , Чернігівський апеляційний суд виходив з того, що за відсутності доказів отримання ОСОБА_1 конкретно визначеного виду кредитної картки та за відсутності визначення в укладеному сторонами договорі типу і розміру відсоткової ставки за користування кредитом та неустойки суд не може дійти висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» правомірно нарахувало ОСОБА_1 спірну кредитну заборгованість.

Як зазначив Верховний Суд у постановах 28 квітня 2021 року у справі № 161/2928/19 про визнання кредитного договору неукладеним; від 26 січня 2022 року у справі № 712/8926/18 про визнання кредитного договору недійсним; від 12 липня 2021 року у справі № 562/482/20 про визнання недійсними договорів факторингу та відступлення права вимоги, «якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

Враховуючи, що суд уже вирішив спір щодо стягнення заборгованості за позовом АТ КБ «Приватбанк» та відмовив у задоволенні позовних вимог банку, то звернення боржника з позовом про визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, тобто відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника, про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості, не є належним способом захисту, оскільки такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Таким чином, позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, тому у задоволенні позову необхідно відмовити з саме з таких підстав.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним, то підстави для його скасування відсутні, а тому рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Крім того, стягуючи з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 908 грн., суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено порушення прав позивача як споживача, тому на неї мають бути покладені судові витрати по сплаті судового збору.

Колегія суддів вважає, що у вказаній частині оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначений перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз наведених норм дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц .

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 361/1219/16, позивач як за подання позову про визнання недійсним кредитного договору, так і на наступних стадіях цивільного процесу на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-ХІІ звільнений від сплати судового збору як споживач послуг банку.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 як споживач звільнена від сплати судового збору за подання даного позову про визнання кредитного договору в частині недійсним, то у разі залишення такого позову без задоволення, відповідно до положень ч. 7 ст. 141 ЦПК України, судовий збір також стягненню з позивача не підлягає.

Отже, оскаржуване рішення суду в частині стягнення судового збору в сумі 908 грн. із ОСОБА_1 на користь держави підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року в частині стягнення судового збору в сумі 908 грн. із ОСОБА_1 на користь держави - скасувати.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.