Ухвала

23 січня 2023 року

м. Київ

справа № 463/12950/21

провадження № 61-403ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним вище позовом.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час перебування

в шлюбі, за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем.

24 червня 2020 року відповідач без її відома та, відповідно, її згоди відчужив зазначений автомобіль. Отримані кошти в інтересах сім`ї не використав.

У зв`язку з зазначеним ОСОБА_1 просила визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, а оскільки такий був відчужений без її згоди, просила стягнути з ОСОБА_2 1/2 його вартості, що на час розгляду справи, відповідно до висновку про оцінку майна, становить

111 960,00 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано автомобіль марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим під час шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частини автомобіля марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , у розмірі

111 960,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова

від 16 вересня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 463/12950/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 400,00 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду від 16 вересня 2022 року

у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Лавринів М. Я., про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року скасовано.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року скасовано.

Постановлено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим за час шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частини автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , у розмірі

42 212,50 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня

2022 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Лавринів М. Я., про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

У січні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувану постанову, рішення Личаківського районного суду

м. Львова від 08 вересня 2022 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року залишити в силі.

1. Щодо оскарження постанови Львівського апеляційного суду

від 05 грудня 2022 року в частині перегляду ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали в частині оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року за результатами перегляду ухвали Личаківського районного суду м. Львова

від 16 вересня 2022 року, Верховний Суд дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга

в зазначеній частині подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвала суду першої інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 20 частини першої статті 353 ЦПК України).

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані

у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Ураховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки відповідно до вимог пункту 20 частини першої

статті 353 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено права касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення, а також постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатами перегляду такої ухвали

в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 в частині оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року за результатами перегляду ухвали Личаківського районного суду м. Львова

від 16 вересня 2022 року, подала касаційну скаргу на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження

у справі в цій частині слід відмовити.

2. Щодо оскарження постанови Львівського апеляційного суду

від 05 грудня 2022 року в частині перегляду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року та додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали в частині оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року за результатами перегляду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року та додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених

у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі 2 684,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у даній справі (стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля) становить 111 960,00 грн, яка станом на 01 січня

2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).

Таким чином, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону

і окремого визнання її такою не потребує.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Отже, згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений

підпунком в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, проте аналіз судових рішень у справі та наведені заявником

у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для заявника (підпункт в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 в частині оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року за результатами перегляду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2022 року та додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2022 року, подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 274, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць