Справа № 457/1124/23
провадження №2/457/222/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина.

Позов мотивований тим, що між ним та ОСОБА_2 02 вересня 2000 року було зареєстровано шлюб. За час шлюбу у сторін народився син- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що через несумісність характерів сімейне життя поступово погіршувалося, внаслідок чого спільне життя стало неможливим, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. У жовтні 2021 року відповідачка поїхала за кордон і з цього часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у кожного своє особисте життя і як подружжя їх нічого не пов`язує. Сім`я фактично розпалася, а тому виникла необхідність у юридичному оформленні розірвання шлюбу. Подальше його збереження неможливе і суперечить інтересам позивача, оскільки відповідачка проживає з іншим чоловіком і має намір забрати спільного сина за кордон без відома позивача. Неповнолітній син проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою, де вони фактично весь час проживали, перебуває на його повному утриманні та вихованні. Син навчається у шостому класі Середньої загальноосвітньої школи № 3 м. Трускавця та позивачем забезпечено неповнолітньому синові належне матеріальне утримання, догляд бажає проживати зі ОСОБА_1 в Україні і навчатися у школі, де навчається і категорично відмовляються їхати з матір`ю кордон. Зазначає, що відповідачка зовсім не цікавиться розвитком, здоров`ям і вихованням спільного неповнолітнього сина; не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу тощо що можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до нашого спільного неповнолітнього сина, без поважних причин залишила його без материнської уваги та турботи, за відсутності перешкод у спілкуванні з ним. Крім цього вважає, що з відповідачки підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому просить суд, розірвати шлюб між сторонами, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина та стягувати з неї аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився однак подав заяву в якій просив позовну заяву задоволити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак скерувала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнає.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, на адресу суду подала заяву про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, при прийнятті рішення покладається на думку суду.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що сторони 02 вересня 2000 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Трускавецької міської ради Львівській області, актовий запис № 98, що стверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , виданим 02 вересня 2000 року.

В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження видане 08 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, серія НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що подружнє життя у сторін фактично припинилось, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально, а тому подальше його збереження є неможливим. Причиною розпаду сім`ї є відсутність наміру зберігати шлюб.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Враховуючи, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати.

Щодо позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітнього сина, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 165 СК України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками для ОСОБА_3 .

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року в п.16: „Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками".

За змістом роз`яснень, п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як вбачається із Акту обстеження умов проживання дітей на підставі заяви ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 від 31.08.2023 року при обстеженні виявлено, що за цією адресою проживають ОСОБА_1 та його син - ОСОБА_3 .

Як вбачається із довідки №175 від 03 серпня 2023 року виданою СЗШ №3 м.Трускавець ОСОБА_1 , дитина ОСОБА_3 є учнем 6 класу СЗШ №3.

Згідно довідки ОСББ «Зелений двір 96», видана ОСОБА_1 , про те, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З серпня 2022 року ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним за вказаною адресою.

Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Обставини на які посилається позивач є те, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, без поважних причин залишивши його без материнської уваги та турботи за відсутності перешкод у спілкуванні з ним, водночас дитина залишились проживати з батьком.

Окрім цього, згідно з заяви ОСОБА_2 , вбачається, що остання позов визнала тобто дає згоду на позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина.

Наведені обставини свідчать про байдуже та безвідповідальне ставлення матері до своєї дитини.

Положення частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статтей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 СК України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше.

Вважаючи доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дитини на підставі з`ясованих у справі обставин, а також враховуючи, що ставлення відповідачки до своїх дітей суперечать основним засадам прав та обов`язків батьків з виховання та розвитку дітей їх інтересам, суд вважає, що відповідачку слід позбавити батьківських прав щодо її малолітнього сина.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, на утримання малолітнього ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зі змісту ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Так, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідачки на користь позивача на утримання їх малолітніх дітей, при встановленні розміру аліментів, суд з урахуванням вимог ст. 182 СК України та те, що кожен з батьків рівноцінно несе обов`язок щодо утримання дитини, те, що дитина проживає спільно з батьком, який ним опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на його утримання, те, що відповідачка не заперечила щодо задоволення позовних вимог і сплати аліментів у відповідній частці, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/4 частки її доходу, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до його повноліття, на користь позивача, що буде відповідати інтересам дитини та обох батьків.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Датою подачі позову є 04 серпня 2023 року, а тому аліменти стягувати від дня пред`явлення позову - з 04 серпня 2023 року.

Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст.192 СК України, звернутись до суду про зміну розміру аліментів.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб, між мною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) та відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ), який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Трускавецької міської ради Львівської області 02.09.2000 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 98.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ), батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягувати щомісячно з відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ), на мою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від доходу в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, юридична адреса: 82200, Львівська область, м. Трускавець, вул. Бориславська, 1.

Суддя: В. І. Марчук