Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 521/12254/22

Номер провадження: 2/511/73/23

06 лютого 2023 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

при секретарі Возняк Г.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Куденко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом

позивача ОСОБА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

до

відповідача ФОП ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2

про витребування трудової книжки та стягнення заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2022 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області за підсудністю від Малиновського районного суду м. Одеса надійшла вищевказана позовна заява, в який позивач заявив наступні позовні вимоги:

- Зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати йому трудову книжку;

- Стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- Відшкодувати моральну шкоду за несвоєчасне видання трудової книжки.

Ухвалою Роздільнянського районного суду від 06.10.2022 року у справі відкрите провадження, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощенного позовного провадження.

Ухвалою Роздільнянського районного суду від 03.11.2022 року у порядку п.11 ст. 187 ЦПК України позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та запропоновано позивачу, окрім іншого, визначитися з предметом та підставами позову тощо.

На виконання ухвали суду 07.11.2022р. позивач ОСОБА_1 надіслав на адресу суду аналогічного змісту позовну заяву із визначенням порахованої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з посиланням на ст. 235 КЗпПУ (а.с. 43-48).

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 28.12.2021 року він уклав трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 , після ознайомленням з наказом позивач почав виконувати свої трудові обов`язки на посаді комірника.12.07.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади комірника згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України та в останній робочий день було здійснено розрахунок та надано довідку, що дійсно останній працював у ФОП ОСОБА_2 , проте йому не було надано трудову книжку. При неодноразовому його зверненні до керівника щодо видачі трудової книжки, ним постійно надавалася відповідь що це питання уточнюється, але трудову книжку йому не надали, тому він вимушений подати скаргу до Державної служби України з питань праці, на що отримав письмову відповідь з рекомендацією звернутися до суду, також позивач зазначає, що довготривала незаконна затримка видачі трудової книжки та бездіяльність відповідача спричинили йому моральну шкоду, що є причиною звернення до суду.

Представник відповідача адвокат Куденко Д.О. заперечуючи проти позовних вимог, посилався, що 13.07.2022 року одночасно з проведенням розрахунку позивачу в усному порядку було повідомлено, що його трудова книжка знаходиться у Харкові, в заблокованому приміщенні, на день звільнення її оформити та вручити йому не має можливості, однак, як тільки буде надано доступ до приміщення її буде негайно заповнено та повернуто. Даний факт був зумовлений обмеженнями, які виникли в результаті військового вторгнення Російської Федерації на територію України. З 15.08.2022 року доступ до офісного приміщення було розблоковано та отримано доступ до трудової книжки ОСОБА_1 . Відповідачем було здійснено відповідний запис про звільнення з 13.07.2022 року. 16.08.2022 року позивачу було повідомлено про необхідність явки для отримання трудової книжки, однак ОСОБА_1 не з`явився, після чого позивачем було здійснено ряд заходів для вручення позивачу його трудової книжки, втім останній уникав такої можливості, тому представник відповідача вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки. Також представник відповідача не погоджується з вимогою Малухіна про компенсацію йому моральної шкоди, яку він зазнав в результаті не повернення йому трудової книжки. (а.с. 68-73).

22.12.2022 р. від позивача надійшли заперечення (відповідь на відзив), згідно яких вказує, що проведений з ним розрахунок був здійснений без надання відомостей про нараховані виплати, невикористані відпускні дні та компенсація за них, також йому не було надано можливості розписатися у платіжних відомостях, тому позивач не впевнений чи дійсно йому виплатили всі належні суми. Щодо неявки позивача для отримання трудової книжки, зазначив, що 26.08.2022 року ним було прийнято вхідний дзвінок від ОСОБА_3 у якому вона повідомила про необхідність з`явитися та отримати трудову книжку, втім він пояснив, що забере трудову книжку після рішення суду, адже 18.08.2022 року вже подав позов до суду. (а.с. 124 - 127)

Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини справи.

У період з 28.12.2021 року по 12.07.2022 року ОСОБА_1 працював у ФОП ОСОБА_2 на підставі трудового договору №20 від 28.12.2021 р. (а.с. 75-76) на посаді «Комірника» та був звільнений відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією заяви ОСОБА_4 про звільнення від 12.07.2022 року (а.с. 78) та довідкою виданою ФОП ОСОБА_5 №13-7/22 від 13.07.2022 р. (а.с. 4)

Відповідно до доповідної записки Менеджера магазину ОСОБА_6 , яка працює у ФОП ОСОБА_7 , від 13.07.2022 року, у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади комірника магазину з ним був проведений розрахунок, під час якого виплачена заробітна плата та компенсаційні виплати у розмірі 12 142, 2 грн., одночасно було запропоновано розписатись у платіжних відомостях та повідомлено про неможливість вручення трудової книжки, від підпису в платіжних відомостях позивач відмовився та зазначив, що здійснить їх підписання в день отримання трудової книжки. (а.с. 101)

В період з 25.02.2022 року по 15.08.2022 року доступ до приміщення, яке ФОП ОСОБА_2 орендує за адресою АДРЕСА_4 у ФОП ОСОБА_8 , де зберігаються документи фінансово-господарської діяльності, у тому числі і трудові книжки працівників ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з військовим вторгненням Російської Федерації на територію України було обмежено через суспільні потреби, тому дістатись до трудової книжки позивача було неможливо, це підтверджується листом ГП ПАТ «Готель «Харків» до ФОП ОСОБА_9 від 18.10.2022 року (а.с. 115)

З 15.08.2022 року доступ до офісного приміщення за адресою АДРЕСА_4 було розблоковано та отримано доступ до трудової книжки ОСОБА_4 , після чого відповідачем було здійснено запис про звільнення останнього від 13.07.2022 року та запрошено позивача для отримання трудової книжки 18.08.2022 року, але відповідно до доповідної записки менеджера (управителя) з логістики ОСОБА_10 (а.с. 103), 18.08.2022 року вручити трудову книжку ОСОБА_1 не надалось можливим, упродовж дня останній не з`явився, у зв`язку з чим персоналом магазину було складено відповідний акт від 18.08.2022 року про неможливість вручення трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 102) 29.08.2022 року повторно, з метою вручення позивачу його трудової книжки. Було здійснено ряд телефонних дзвінків, ОСОБА_11 зі свого мобільного телефону додзвонилася до ОСОБА_1 та запросила його до магазину для отримання трудової книжки, в ході розмови, останній повідомив ОСОБА_12 , що з`являтися до магазину він відмовляється, нічого він забирати не буде і трудову книжку йому поверне керівництво у залі суду, про дану подію працівниками магазину було складено відповідний акт та доповідну записку від 29.08.2022 року. (а.с. 104, 105) Відповідно до доповідної записки ОСОБА_13 та акту від 05.09.2022 року подальші дзвінки ОСОБА_1 здійснити не надавалось можливим, оскільки він заблокував вхідні номери менеджменту (а.с. 106, 107).

01.10.2022 року відповідачем, з метою вручення Позивачу його трудової книжки, було направлено лист №1-10/22, відповідно до якого його було запрошено для отримання трудової книжки (а.с. 96 -98). від 08.10.2022 року ОСОБА_1 було повторно надіслано лист аналогічного змісту, втім на жодний позивач відповідь не надав та до магазину для отримання трудової книжки не з`явився. (а.с. 99 -100)

У зв`язку з тим, що при звільненні відповідачу не було видано трудову книжку та не внесено до неї записів, останній звернувся до Головного управління держпраці в Одеській області та у відповідь отримав лист №ОД/2/208-ЗВ-22 від 28.07.2022 року в якому для визначення спірних питань між ним та відповідачем було рекомендовано звернутися до суду. (а.с. 7 -8 )

Під час розгляду справи в суді позивач ОСОБА_1 визнав, що при його звільненні з ним був проведений розрахунок 13.07.2022р., а також підтверджений факт отримання ним своєї трудової книжки 23.01.2023р., тому на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доведенню.

Звертаючись до суд за захистом порушених прав та стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу ОСОБА_1 посилається на ст. 47 КЗпПУ, ч.4 ст. 235, 237-1 КЗпПУ, Інструкцію про порядок ведення трудових книжок тощо.

Дослідивши матеріали цивільної справи в межах заявлених позовних вимог, заслухавши позивача та представника, суд вважає що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України (станом на 13.07.2022р.), роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При цьому до внесення змін згідно до Закону України від 05.02.2021 № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Разом з цим, пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерства праці України, МЮУ, Міністерства соціального захисту населення України від 20.07.1993р. № 56 встановлено що Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (надалі Інструкція).

З набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року No 1217-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі зможуть користуватися й надалі такою можливістю.

Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, але починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця зникає обов`язок видавати працівнику трудову книжку, тому, невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача, не нестиме будь-яких наслідків для роботодавця.

Разом з цим, оскільки з 10 червня 2021 року почав діяти Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" від 05.02.2021 р. № 1217-IX , який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були, тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією, Ї пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України ( в даному випадку КЗпП), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України, згідно якої конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп).

Тобто судовим розглядом встановлено, що права позивача в частині невчасної видачі трудової книжки порушені не були, оскільки діючим законодавством були скасовані правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Перевіряючи доводи позивача щодо необхідності застосування положень ст. 235 КЗпП, суд вважає наступне.

Так, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата ВС констатувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст. 117 цього Кодексу, мають різну правову природу і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці.

При цьому, середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Отже, оплата вимушеного прогулу у випадках, що передбачають статті 235, 236 КЗпП, це міра матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Якщо працівник зазнав майнової шкоди через те, що роботодавець порушив свої трудові обов`язки, це підстава застосувати до роботодавця матеріальну відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі N 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Оскільки кошти розрахунок при звільненні виплачені позивачу в день звільнення тобто 13.07.2022р., що ним самим не оспорюється (зазначено у позовній заяві) та підтверджено відео носієм (а.с. 74), який досліджений судом, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку, при цьому вимоги за ст. 117 КЗпП України позивачем не заявлялися та предметом позову не були.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року у справі N 21-1765а15 зазначав, що аналіз ст. ст. 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Разом з цим, оскільки позивачем позовні вимоги про поновленні на роботі не заявляються, ОСОБА_1 пов`язує необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди тільки з невидачею йому трудової книжки, інших вимог (згідно діючого законодавства) не заявляє, тому на думку суду, в даному випадку порушень прав робітника не відбулося, працівник не зазнав майнової шкоди через те, що роботодавець не вчасно видав йому трудову книжку та тому підстави для застосування до роботодавця матеріальної відповідальності у вигляді стягнення за час вимушеного прогулу відсутні, що є підставою для відмови в задоволені позову в цій частині.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Таким чином, аналіз норм вказаного законодавства свідчить про те, що оскільки діючим трудовим законодавством не передбачено обов`язку роботодавця видати трудову книжку в день звільнення, при цьому ОСОБА_1 не неодноразові звернення роботодавця самостійно добровільно тривалий час відмовлявся отримати свою трудову книжку, чим фактично створював штучні умови на свою користь та діяв не добросовісно щодо реалізації своїх прав, а тільки 23.01.2023р. самостійно без будь-яких перешкод забрав свою трудову книжку, тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити її видачу також до задоволення не підлягають, оскільки вказані вимоги не відповідають діючому законодавства та позивач скористався своїм правом шляхом добровільного отримання своєї трудової книжки.

Також, оскільки судом встановлено, що будь-яких порушень трудового законодавства в межах заявлених позовних вимог не відбулося, тому з урахуванням ст.237-1 КЗпПУ, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є похідними від основних позовних вимог, які до задоволення не підлягають, тому також відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, оскільки будь-яких порушень трудового законодавства в межах заявлених позовних вимог не відбулося, позивач своїм правом щодо зміни підстави та предмету позову не скористався на надав на адресу суду уточнену позовну заяву без врахування змін до діючого законодавства, ним заявлені вимоги, які не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, суд позбавлений можливості самостійно змінити підставу та предмет позову, тому в задоволені позову належить відмовити у повному обсязі.

Оскільки рішення суду виноситься не на користь позивача, а судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 2-13,76-81,83,89,258-259,263-265,268,273,352,354-356 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про витребування трудової книжки та стягнення заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 07.02.2023р.

Суддя О. В. Іванова