ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/785/23 Справа № 205/2909/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, про скасування відомостей щодо наявності заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом (а.с. 2-3), в обґрунтування якого посилалась на те, що вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

КП «Теплоенерго» ДМР є теплопостачальною організацією, яка подає тепло до вказаної квартири.

Протягом 2017-2019 років КП «Теплоенерго» ДМР неналежним чином здійснювало поставку тепла до її квартири, внаслідок чого у вказаний період температура у квартирі не перевищувала 9-10 градусів. Вона неодноразово зверталася до КП «Теплоенерго» ДМР, Департаменту енергетичного комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, ДУ «Урядовий контактний центр», Департаменту житлового господарства ДМР з приводу неналежного надання послуги централізованого опалення.

КП «Теплоенерго» ДМР нарахувало оплату за послуги теплопостачання до вказаної квартири за період 2017-2019 роки на суму 16 332,16 грн. Зазначає, що відомості щодо наявності у неї боргу перед відповідачем станом на 01 січня 2020 року у сумі 16 332,16 грн. за послуги теплопостачання є недостовірними, оскільки фактично протягом 2017-2019 років КП «Теплоенерго» ДМР неналежним чином здійснювало поставку тепла до квартири.

Оскільки відповідач продовжує вимагати погашення нарахованої заборгованості за непоставлене тепло у 2017-2019 роках та намагатись припинити постачання тепла до її квартири, вона змушена була звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів.

На підставі вищевикладеного просила суд скасувати відомості щодо наявності у неї заборгованості перед КП «Теплоенерго» ДМР за послуги теплопостачання за період опалювального сезону за 2017-2019 роки в сумі 16 332,16 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Теплоенерго» ДМР, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: КП «Жилсервіс-2» ДМР, про скасування відомостей щодо наявності заборгованості задоволено в повному обсязі.

Скасовано відомості щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед КП «Теплоенерго» ДМР за послуги теплопостачання за період опалювального сезону за 2017 -2019 роки на загальну суму 16 332,16 грн (а.с. 95-99).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та допущення судом порушень норм процесуального та матеріального права (а.с. 121-124).

ОСОБА_1 скористалась своїм правом та подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

В порядку ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 23 грудня 1983 року та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 29 квітня 2021 року та копією паспорту громадянина України ОСОБА_1 з відмітною прописки (а.с. 4, 26).

Згідно із рахунком за теплову енергію заборгованість ОСОБА_1 по особовому рахунку № НОМЕР_1 перед КП «Теплоенерго» ДМР станом на 01 січня 2020 року становить 16 332,16 грн (а.с. 11).

В обґрунтування позову позивач зазначала про те, що опалення в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем проводилося неналежним чином потягом опалювальних сезонів з 2017 року по 2019 рік.

Згідно відповіді Департаменту житлового господарства ДМР № Б-99/6 від 27 квітня 2017 року, за інформацією КП «Жилсервіс-2» ДМР працівниками підрядної організації було обстежено стан розводки інженерних мереж централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , та з`ясовано, що для покращення циркуляції теплоносія у трубопроводі по стояку квартир необхідно виконати заміну ділянок цього трубопроводу. При виконанні заходів по підготовці житлового будинку до опалювального сезону 2017-2018 років буде виконано заміну проблемних ділянок трубопроводу опалення вищезазначеного будинку (а.с. 7).

Разом з тим, КП «Жилсервіс-2» ДМР було надано суду паспорт готовності до роботи в опалювальний період 2019-2020 роки будинку АДРЕСА_2 , складений комісією у складі: начальника КП «Жилсервіс-2» ДМР Бурчаком О.К., головного інженера КП «Жилсервіс-2 ДМР Морозюка О.П., майстра ОСОБА_2 , представника теплопостачальника Плахтія Г.М., де було проведено огляд будинку та встановлено, що будинок підготовлений до експлуатації в зимових умовах (а.с. 87).

Також Актом № 26 від 09 липня 2019 року, складеним представником КП «Теплоенерго» ДМР в особі майстра ТР Чорного С.Л. та у присутності представника споживача в особі головного інженера КП «Жилсервіс-2» ДМР Морозюка О.П. було встановлено, що вищевказаний житловий будинок готовий до опалювального сезону 2019-2020 років (а.с. 88), щодо опалювального періоду за 2017-2018 роки Акти готовності до опалювального періоду було знищено за строком зберігання (а.с. 84).

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , нараховано заборгованість за отримані послуги централізованого опалення за період з жовтня 2016 року по травень 2021 рік на загальну суму у розмірі 35 222,53 грн (а.с. 37).

Позивачем було надано Акти-претензії від 28 листопада 2017 року про те, що між ОСОБА_1 та начальником дільниці Новокодацького району КП «Жилсервіс-2» ДМР Черемашенцевим С.А. було складено Акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг, в якому було встановлено відсутність опалення в квартирі з причини розграбованої запірної арматури в підвальному приміщенні, запуск теплоносія на будинок з 21 жовтня 2017 року, а потім ремонт трьохходових кранів в квартирі (а.с. 37), а також 26 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та начальником дільниці Новокодацького району КП «Жилсервіс-2» ДМР Черемашенцевим С.А. було складено Акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг, в якому було встановлено відсутність опалення в квартирі з причини налагодження системи централізованого опалення в будинку (а.с. 10).

З відповіді на звернення ДУ «Урядовий контактний центр» № 1701-17 від 27 листопада 2017 року було повідомлено, що з 01 листопада 2016 року по 30 серпня 2017 року за телефоном урядової «гарячої лінії» 1545 зареєстровано 16 звернень до органів виконавчої влади, з них 12 звернень стосовно неналежного надання послуг централізованого опалення (а.с. 8).

Листом Департаменту електроенергетичного комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 32.4-ВИХ/398-18 від 22 березня 2018 року, в якому зазначено, що у разі порушення режимів теплопостачання або незадовільних показників температури у приміщеннях квартири (нижче 18 градусів Цельсія), відповідно до вимог п. 33 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення № 630, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року, необхідно було повідомити виконавця послуг. Після цього за присутності заявника представник виконавця складає та підписує акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг, який є підставою для проведення перерахунку коштів за неякісні послуги з теплопостачання (а.с. 9).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи вищевикладене.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV, у редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Частинами другою четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Разом із цим, за змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)).

Споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (пункт 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абзац 5 частини першої статті 1, пункт 4 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Норми споживання кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (абзац 13 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу (частини друга та четверта статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (провадження № 14-137цс20) зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.

Задоволення вимоги зобов`язати постачальника природного газу списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним.

Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. Водночас у цій справі позивачка вважає, що борг відсутній.

Близький за змістом висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц. Згідно з цим висновком у випадку порушення юридичною особою законодавства під час нарахування плати за централізоване постачання опалення споживач має право оскаржити у суді такі дії та вимагати провести відповідний перерахунок.

Звертаючись із позовом, позивач просила скасувати відомості щодо наявності у неї заборгованості перед КП «Теплоенерго» ДМР за послуги теплопостачання за період опалювального сезону за 2017-2019 роки в сумі 16 332,16 грн.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право оскаржити у судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач порушив право позивача як споживача продукції (послуг наданої теплової енергії) належним чином, оскільки у позивача відсутнє належне постачання опалення починаючи з 2017 року по 2019 роки, що підтверджується належними та допустимими доказами долученими до матеріалів справи, а тому дійшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача та скасування відомостей щодо наявності у неї заборгованості перед КП «Теплоенерго» ДМР за послуги теплопостачання за період опалювального сезону за 2017-2019 роки в сумі 16 332,16 грн.

Доводи скарги щодо неналежності способу захисту обраного позивачем, колегія суддів вважає безпідставними враховуючи вищевикладені правові висновки Верховного суду.

Доводи скарги про те, що неналежне отримання послуг централізованого опалення виникло не з вини КП «Теплоенерго» ДМР, а з вини балансоутримувача КП «Жилсервіс-2» ДМР є безпідставними, оскільки спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова