ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/769/23 Справа № 428/2829/20 Суддя у 1-й інстанції - Посохова І.С. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 482/2829/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Тимофєєва В.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Посоховою І.С. у м. Сєвєродонецьку Луганської області та повне судове рішення складено 12 липня 2021 року,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що на виконання рішення Правління Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі по тексту ПАТ «НСТУ») від 08 грудня 2017 року, 08 грудня 2017 року між ПАТ «НСТУ» та позивачем було укладено строковий трудовий договір № 05-стд, яким було призначено його менеджером (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» зі строком дії трудового договору до 10 грудня 2018 року.

В подальшому строк дії зазначеного трудового договору продовжувався додатковими угодами, відповідно до яких строк дії останнього трудового договору спливав 10 березня 2020 року включно.

Наказом ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 № 16-кр «Про звільнення ОСОБА_1 » його з 10 березня 2020 року було звільнено з посади менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція 11А:Донбас».

Враховуючи положення ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України та зміст вищевказаних додаткових угод щодо продовження строку дії строкового трудового договору між позивачем і ПАТ «НСТУ», позивач вважав, що були всі підстави стверджувати, що строковий трудовий договір № 05-стд від 08 грудня 2017 року є таким, що укладений на невизначений строк, тому 28 лютого 2020 року він звернувся до ПАТ «НСТУ» із заявою, в якій просив належним чином оформити трудові правовідносини у формі відповідної додаткової угоди до строкового трудового договору та висловив своє бажання на продовження трудових правовідносин з ПАТ «НСТУ» за безстроковим трудовим договором. Також просив ПАТ «НСТУ» про прийняте рішення щодо продовження трудових правовідносин повідомити його до 10 березня 2020 року.

Однак до 10 березня 2020 року включно, як і після цього, роботодавець так і не повідомив позивача про своє рішення, наказ про його звільнення та трудову книжку він цього дня не отримував.

З інформації, що розміщена на сайті ПАТ «НСТУ» suspilne.media, позивачу стало відомо, що відповідно до протоколу засідання правління ПАТ «НСТУ» № 177 від 02 березня 2020 року, Правлінням нібито 02 березня 2020 року було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з 10 березня 2020 року з посади менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас». При цьому станом на 02 березня 2020 року, чи в наступні дні, жодної інформації про цей протокол на сайті Суспільного не розміщувалося та й зазначена інформація філіям чи позивачу особисто не надавалася.

Тому 11 березня 2020 року позивач продовжив виконувати обов`язки менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» та вважав, що ПАТ «НСТУ» все ж таки вирішило продовжити їх трудові відносини на невизначений строк, керуючись частиною другою статті 39-1 КЗпП України. Фактом продовження виконання ним обов`язків, в тому числі після 10 березня 2020 року позивач вважає його перебування у відрядженні, участь у відповідних нарадах (в тому числі із залученням працівників центральної дирекції ПАТ «НСТУ»), опрацюванням документів, тощо.

Враховуючи інформацію на сайті про нібито прийняте рішення правлінням про його звільнення, 16 березня 2020 року позивач звернувся з листом до Голови правління ПАТ «НСТУ» із вимогою ознайомити його із наказом про звільнення, визначити особу, якій треба передати печатку філії з дотриманням вимог чинного законодавства та передати інші справи філії. Також просив надати йому належним чином завірену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок. Лише 17 березня 2020 року позивача було ознайомлено із наказом ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 року № 16-кр «Про звільнення ОСОБА_1 » та видано йому трудову книжку, повного розрахунку при звільненні проведено не було.

Зі змісту зазначеного наказу позивач зрозумів, що роботодавець звільнив його 10 березня 2020 року не зважаючи на те, що з 10 березня 2020 року до 16 березня 2020 року включно позивач продовжував виконувати свої посадові обов`язки у зв`язку з необізнаністю про своє звільнення.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем були порушені положення ч. 2 ст. 39-1, ст. 47, 116 КЗпП України та незаконно винесено наказ ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 року № 16-кр «Про звільнення ОСОБА_1 », у зв`язку з чим він має бути поновлений на попередній роботі та йому повинні виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день його поновлення на роботі.

Крім того, незаконне звільнення призвело до втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та неочікуваного і термінового пошуку нової роботи та коштів для утримання своєї сім`ї, оскільки при звільненні з ним не було проведено навіть повного розрахунку.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати наказ ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 року № 16-кр «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним та скасувати його, поновити його на попередній посаді, стягнути з ПАТ «НСТУ» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення його на роботі та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 липня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Позивач зауважує на тому, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що строковий трудовий договір від 08 грудня 2017 року № 05-стд набув ознак безстрокового.

Так, відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України та укладених з відповідачем додаткових угод, строковий трудовій договір № 05-стд від 08 грудня 2017 року є таким, що укладений на невизначений строк. Жодних наказів чи рішень, пов`язаних з його подальшою трудовою діяльністю та/або проведення відповідних дій щодо звільнення, на адресу позивача чи адресу філії ПАТ ««НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» не надходило.

Скаржник вважає сумнівним той факт, що відповідач нібито видав наказ про його звільнення 02 березня 2020 року, адже із наказом про звільнення, навіть 10 березня 2020 року, його не було ознайомлено, трудову книжку не було видано, повного розрахунку не проведено, незважаючи на те, що він перебував на робочому місці увесь час.

З інформації на сайті ПАТ «НСТУ» suspilne.media позивачу стало відомо, що згідно протоколу засідання правління ПАТ «НСТУ» № 177 від 02 березня 2020 року правлінням нібито було прийнято рішення про його звільнення з 10 березня 2020 року з посади менеджера (філії) ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас». При цьому жодної інформації про цей протокол на сайті розміщено не було, інформація філіям чи йому особисто не надавалася.

Позивач вважає, що відповідач порушив вимоги власного статуту, затвердженого Постановою КМУ від 28 грудня 2016 року № 1039, а саме п.10, відповідно до якого діяльність телерадіокомпанії провадиться на принципах відсутності дискримінації за будь-якою ознакою, прозорості та відкритості діяльності.

Позивач з 11 березня 2020 року продовжував виконувати обов`язки менеджера філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» підтвердженням чого є його відрядження, перебування на робочому місці, обговорення з підлеглими тематики ефірів, участь у робочих чатах, в тому числі із залученням працівників центральної дирекції ПАТ «НСТУ», тощо.

Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги копію наказу про відрядження, як доказ продовження роботи на посаді продюсера.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «НСТУ» просит рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку представника відповідача, апеляційну скаргу позивача - залишити без задволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, згідно з копією трудової книжки позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , останній з 11 грудня 2017 року по 10 березня 2020 року займав посаду менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція 11А:Донбас» за строковим трудовим договором та звільнений у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з Положенням про конкурсний відбір на посаду менеджера (філії) Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» визначені вимоги для претендентів, умови та порядок проведення процедури конкурсного відбору творчих керівників філій. Пунктом 14 зазначеного Положення передбачено, що строковий трудовий договір з переможцем конкурсного відбору строком на 1 рік укладається протягом 30 календарних днів з дня прийняття рішення правління ПАТ «НСТУ». Строковий трудовий договір може бути продовжений строком до 5 років, більш якого особа не може працювати на посаді продюсера однієї філії.

Згідно з копією строкового трудового договору № 05-стд з менеджером філії ПАТ «НСТУ» від 08 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» уклало строковий трудовий договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду менеджера філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» за строковим трудовим договором на період його дії. Строк дії строкового трудового договору з 11 грудня 2017 року до 10 грудня 2018 року.

Відповідно до п. 7.2, 7.3 Строкового трудового договору № 05-стд з менеджером філії ПАТ «НСТУ» від 08 грудня 2017 року цей строковий трудовий договір припиняється: після закінчення строку дії строкового трудового договору (пункт 2 частина перша статті 36 КЗпП України; за взаємною угодою сторін; з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії строкового трудового договору у випадках, передбачених законодавством; з ініціативи менеджера до закінчення строку дії строкового трудового договору у випадках, передбачених законодавством; з інших підстав, передбачених законодавством). За два місяці до закінчення строку дії цього строкового трудового договору він може бути за згодою сторін продовжений на строк, визначений сторонами, але загалом не більше ніж на 5 років.

10 жовтня 2019 року строк дії строкового трудового договору продовжено з 11 грудня 2017 року до 10 березня 2020 року включно, шляхом підписання додаткової угоди № 3 до строкового трудового договору № 05-стд від 08 грудня 2017 року з менеджером (філії) філії ПАТ «НСТУ».

Рішенням правління ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 року, яке було оформлено протоколом № 177, вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади менеджера філії.

Протокол правління ПАТ «НСТУ» від 02 березня 2020 року № 177 опубліковано 02 березня 2020 року.

Згідно з копією наказу № 16-кр від 02 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 було звільнено з посади менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас» 10 березня 2020 року у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору № 05-стд з менеджером філії ПАТ «НСТУ» від 08 грудня 2017 року, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

На зворотній стороні наказу міститься власноручний напис позивача ОСОБА_1 про те, що він 17 березня 2020 року ознайомлений з наказом та отримав трудову книжку, повний розрахунок з ним не проведений.

Однак, як вбачається з копії листа Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» № 1.2-9/599 від 05 березня 2020 року Центральна дирекція Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» розглянула заяву ОСОБА_1 від 28 лютого 2020 року та повідомила його про те, що правлінням ПАТ «НСТУ» було прийнято рішення про припинення з ним трудових відносин на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП (протокол № 177 від 02.03.2020), а також проінформовано останнього про необхідність в останній робочий день 10 березня 2020 року ознайомитись з наказом про його звільнення та отримати трудову книжку.

Зазначений лист був направлений на адресу ОСОБА_1 поштовим та електронним засобом зв`язку, що підтверджується копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 06 березня 2020 року та скріншотом відправлення листів на особисту електронну пошту ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії листа № 5-вк від 10 березня 2020 року, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що у зв`язку з його звільненням 10 березня 2020 року, а саме у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, останньому необхідно отримати свою трудову книжку або надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою з зазначенням поштової адреси.

Вищезазначений лист разом з копією наказу були направлені на адресу ОСОБА_1 , що підтверджується копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 10 березня 2020 року та описом вкладення до нього.

10 березня 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» своїм листом № 01-8/631 повідомило ОСОБА_1 про те, що оскільки його 10 березня 2020 року було звільнено з посади менеджера (філії) філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA:Донбас», то довіреність від 19 грудня 2019 року № 01-8/101, яка йому видавалась, скасована.

Повний розрахунок ПАТ «НСТУ» з ОСОБА_1 проведено 23 березня 2020 року із виплатою компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, який, відповідно до ст. 36 КЗпП України може бути припинений у зв`язку з закінченням його строку. Суд вважав доведеним факт обізнаності позивача про строковість трудових відносин та погодження саме з такими умовами праці, що підтверджується особистими заявами позивача про прийняття на роботу від 08 грудня 2017 року, про продовження терміну дії строкового договору. Суд дійшов висновку, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового, тому вказана причина стала підставою для звільнення позивача, отже підстави для скасування наказу від 02 березня 2020 року № 16-кр «Про звільнення ОСОБА_1 » у звязку із закінченням строкового трудового договору відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Згідно п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина 2 статті 23 КЗпП України).

Зі змісту положення частини 2 статті 23 КЗпП України, зокрема, вбачається, що законодавець не навів вичерпний перелік обставин, за яких трудові відносини можуть бути врегульовані строковим трудовим договором.

Також законодавець не обмежив сферу застосування такого виду трудового договору, зазначивши, що строк його дії встановлюється за погодженням сторін.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призивом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строковий трудовий договір може укладатися як під час прийняття на роботу, так і згодом, якщо є підстави для укладання (переукладання) строкового трудового договору, а саме: якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника.

Також Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (пункт 9) роз`яснював, що укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Аналіз наведених правових норм свідчить про відсутність в законодавстві заборони щодо укладення строкового трудового договору, якщо на те є воля сторін.

За змістом частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач працював за строковим трудовим договором від 08 грудня 2017 року протягом року. Додатковими угодами № 1 та № 3 від 10 жовтня 2018 року та 11 жовтня 2019 року відповідно, цей строк був продовжений з 11 грудня 2017 року до 10 грудня 2019 року та відповідно з 11 грудня 2017 року до 10 березня 2020 року. Будь-яких зауважень при його укладанні позивач не зазначав. Вказаний договір протягом строку його дії у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Факт підписання позивачем строкового трудового договору та додаткових угод до нього з визначеним строком його дії свідчить про наявність такої волі та згоди з усіма умовами такого договору.

Крім того, укладений трудовий договір, як і будь-яка інша угода, має приносити користь не одній лише стороні, а тому необхідним є саме погодження всіх умов такої домовленості. Зокрема, відсутність згоди щодо такої умови, як строк дії договору, може виключити сам факт укладення договору між цими сторонами.

Аналіз доказів у їх сукупності призводить до висновку про те, що позивач погодився на умови роботи, в тому числі оплату праці, на умовах строковості.

Наведене свідчить про добросовісність дій роботодавця, який не приховував справжніх умов праці позивача, а останній, ознайомившись із наказами (розпорядженнями) під підпис та отримавши копію трудового договору, погодився на ці умови.

Тобто позивач вже працюючи у ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA: Донбас», відповідно до вищевказаних обставин, виявив бажання щодо призначення його на посаду менеджера філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA: Донбас» з посадовим окладом та на умовах строкового трудового договору.

Виявляючи таке бажання та ставлячи свій підпис під строковим трудовим договором, ОСОБА_1 фактично погодився, що його умови відповідають волі позивача.

При цьому позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору. Вказана умова трудового договору не визнана недійсною та презумпція її правомірності у встановленому порядку не спростована. Працівник був проінформований про умови укладеного з ним строкового трудового договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, неодноразово подаючи відповідні заяви про укладення з ним строкового трудового договору,

Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Таким чином, оскільки строковий трудовий договір було укладено за власним бажанням позивача та підстави для визнання указаного трудового договору недійсним в частині строку його дії колегією суддів не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем не було допущено порушень трудового законодавства.

Враховуючи відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 16-кр про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера філії ПАТ «НСТУ» «Регіональна дирекція UA: Донбас» за п. 2 статті 36 Кодексу законів про працю України по закінченню строку трудового договору, підстави для поновлення ОСОБА_1 на вищезазначеній посаді також відсутні, як і відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки вказані вимоги мають похідний характер та їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, в задоволенні якої, в даному випадку, відмовлено.

Доводи скаржника про те, що із продовженням трудових відносин шляхом укладення додаткових угод до строкового трудового договору, трудовий договір набрав ознак безстроковості згідно з вимогами ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки між сторонами був укладений строковий трудовий договір відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при продовженні строку його дії застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 22 січня 2020 року, справа № 607/18964/18, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року, справа № 638/10716/19-ц, у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2019 року, справа № 297/1656/17, твердження про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої ст.39-І КЗпП є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої ст.21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладенні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-І КЗпП.

Переукладення строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що оскільки строковий трудовий договір не продовжувався автоматично, а продовжувався шляхом укладеня додаткових угод до строкового трудового договору із визначенням строків його дії, враховуючи посаду позивача, обов`язки та відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, що можуть визначатися угодою сторін, не надавало трудовим відносинам характеру безстрокового трудового договору.

При цьому посилання скаржника на практику Верховного Суду є помилковим, оскільки справи на які він посилався стосуються інших правовідносин, відмінних від правовідносин у даній справі.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Однак доказів на підтвердження тих обставин, що позивач продовжував працювати після закінчення строку дії трудового договору, останнім не надано.

Наданий позивачем скрин - шот зі сторінки Facebook, у якому зазначена переписка між користувачами в чатах, не підтверджує факт продовження трудових правовідносин між сторонами, оскільки з останнього не вбачається, що саме трудові обов`язки виконував позивач.

Що стосується посилання апелянта на наказ № 28-вд від 06 жовтня 2020 року про відрядження позивача, то вказане відрядження було терміном на 1 день 10 березня 2020 року, тобто в останній робочий день ОСОБА_1 .

Отримання позивачем копії наказу про звільнення 17 березня 2020 року не є правовою підставою для визнання його незаконним та скасування.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: