Номер провадження: 22-ц/813/5407/23
Справа № 522/3416/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник - адвокат Тищенко С.Ю.

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя

встановив:

22 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду

м. Одеси з вказаним вище позовом у якому просив:

-встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 01 липня 2008 року по 21 лютого 2018 року;

-визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 124,6 кв.м., та нежиле приміщення кладовки АДРЕСА_2 , загальною площею 13,1 кв.м. набуте у період з липня 2008 року по лютий 2018 року, спільною сумісною власністю подружжя;

-в порядку спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 124,6 кв.м., та нежилого приміщення кладовки АДРЕСА_2 , загальною площею 13,1 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 124,6 кв.м., та нежилого приміщення кладовки АДРЕСА_2 , загальною площею 13,1 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами.

З 17 серпня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року розірвано. При цьому, сторони продовжили проживати разом однією сім`єю, як подружжя, і до 21 лютого 2018 року мали спільний бюджет, спільно придбали у 2011 році квартиру

АДРЕСА_1 у яку в 2013 році заселилися, а також придбали нежитлове приміщення кладовки №28к, та інше майно, разом продали раніше придбане майно, подорожували. За час спільного проживання двічі повторно отримували свідоцтва про шлюб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Тищенко С.Ю. звернувся з апеляційною скаргою у якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення суду про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що шлюб між сторонами на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року розірвано формально, оскільки сторони не припиняли шлюбних стосунків, мали спільний бюджет, разом подорожували та проживали, як сім`я до лютого 2018 року.

Як під час шлюбу, так і після його розірвання та проживання однією сім`єю, cторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, за кошти, які були сформовані за рахунок спільної праці, ведення бізнесу, створення спільної транспортної компанії та здачі в оренду спільного майна.

Скаржник звертає увагу, що за клопотанням сторони відповідача в порушення

ст. 78 ЦПК України судом були допитані свідки, про допит яких не було заявлено письмово, ці пояснення свідків на думку скаржника є завідомо неправдивими, а тому не мали бути взяті судом до уваги.

Вважає, що суд проігнорував показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили, що сторони проживали однією сім`єю по АДРЕСА_3 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, права та обов`язки, та відносини, які притаманні подружжю, і надав неналежну оцінку показам голови ОСББ «Світлий»

ОСОБА_6 , який підтвердив факт спільного проживання сторін.

Скаржник також зазначає, що суд ухвалив рішення у справі без належного сповіщення позивача про розгляд справи, що відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги скаржник посилається постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постанову Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №759/4596/18, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 18 березня 2019 року у справі №357/6408/17, постанову Верховного Суду України від 06 серпня 2016 року у справі №6-2253цс15, від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах якої діє представник-адвокат Левіт В.С. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року залишити без змін, посилаючись на те, що у поданих позивачем документах, таких як: паспорт громадянина України, висновок експерта №255 від 01 лютого 2018 року, заява про внесення відомостей до ЄРДР від 23 лютого 2018 року, лист Департаменту патрульної поліції від 18 квітня 2018 року, лист ДБР від 27 червня 2019 року, довідка №Г4-39507 від 12 квітня 2018 року, позивач зазначав адресу свого мешкання, яка співпадає із адресою реєстрацію, а саме: АДРЕСА_4 . Вважає, що надана позивачем довідка, видана ОСББ «Світлий 3» б/н від 21 лютого 2018 року про склад сім`ї не має доказового значення щодо предмету спору, оскільки право власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 виникло 26 грудня 2021 року, яке було зареєстровано 29 грудня 2021 року, тобто до реєстрації відповідачки у власній квартирі та після розірвання шлюбу та фактичного припинення шлюбних відносин у грудні 2007 року. Викладені у цій довідці відомості щодо мешкання у вказаній вище квартирі позивача без реєстрації, спростовуються доданою до відзиву довідкою, виданою ОСББ «Світлий 3» б/н від 07 лютого 2018 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, згідно якої ОСОБА_1 , як мешканець квартири відсутній. Допитані судом свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 не повідомили про обставини спільного проживання колишнього подружжя, періоди часу і коли це відбулося, також не зазначили про те чи вели сторони спільне господарство та чи придбавали спільно майно.

Приймаючи участь в судовому засіданні представник ОСОБА_1 , адвокат Тищенко С.Ю. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Левіт В.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються такі обставини у справі.

З 17 серпня 2001 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року у справі № 2-7539/08, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року (т.1 а.с. 25-26,32-34, а.с.211-221).

26 грудня 2011 року відповідачка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 26 грудня 2011 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, згідно якого посвідчено, що вказаний об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , в цілому дійсно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (т.1 а.с. 20).

29 грудня 2011 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану вище квартиру (т.1 а.с. 21).

14 травня 2012 року відповідачці ОСОБА_8 видано свідоцтво на нежитлове приміщення №28к від 14 травня 2012 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, згідно якого посвідчено, що вказаний об`єкт, який розташований за адресою:

АДРЕСА_5 , в цілому дійсно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (т.1 а.с. 22).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта убачається, що 24 травня 2012 року ОСОБА_2 зареєструвала право приватної власності на нежитлове приміщення №28к, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с. 23).

Відповідно до довідки №Г4-39507 про реєстрацію місця проживання особи, виданої 22 квітня 2019 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ОСОБА_1 з 15 жовтня 2004 року зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 54).

Згідно довідки, виданої позивачу ОСОБА_1 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 лютого 2018 року ОСББ «Світлий 3», за адресою: АДРЕСА_3 проживають: ОСОБА_2 (уповноважений власник), дата реєстрації 22 лютого 2013 року, ОСОБА_1 без реєстрації, ОСОБА_9 , дата реєстрації - 22 лютого 2013 року, ОСОБА_10 , дата реєстрації 18 червня 2013 року, ОСОБА_11 , дата реєстрації 01 березня 2016 року, ОСОБА_12 , дата реєстрації - 01 березня 2016 року.

Також відповідно до довідки, засвідченої головою ОСББ «Світлий» Хількевич Ю.В., позивач ОСОБА_1 дійсно постійно проживав без реєстрації з початку 2013 року разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та вів спільне господарство (т.1 а.с. 51).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20 лютого 2018 року за №23449295, місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 60).

У заяві №503161622/31 від 20 лютого 2018 року, заяві про внесення відомостей до ЄРДР, повідомленні Департаменту патрульної поліції від 18 квітня 2018 року №Г-960/41/13/01-18, та повідомленні про початок досудового розслідування від 27 червня 2019 року №04./4/04.4/6216 (т.1 а.с. 45,46,47,56) адресою позивача ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_4 .

Також з довіреностей, датованих 30 січня 2017 року які видані відповідачкою на ім`я позивача на представництво її інтересів, убачається, що адресою місця реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 57-59).

Згідно довідки, виданої відповідачці ОСОБА_2 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 проживають: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_13 (онук), ОСОБА_12 (онук), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_10 (онучка),

ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_15 (онук) (т.1 а.с.210).

З довіреності, датованої 31 березня 2011 року, убачається, що ОСОБА_16 уповноважила, зокрема, ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_4 , розпоряджатися та користуватися транспортним засобом (т.2 а.с. 36).

З наданих представником позивача документів, а саме видаткової накладної №Р-00000279 від 18 липня 2013 року убачається, що отримувачем товару за замовленням від 01 липня 2013 року є ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , адреса: АДРЕСА_3

(т.2 а.с. 38).

Як убачається з гарантійного талона на виріб ТV, модель UE55F8000, позивач ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_3 , придбав 27 квітня 2013 року у ПП ОСОБА_18 , вказаний вище телевізор (т.2 а.с. 42). Також 24 квітня 2015 року позивач придбаваючи у цього ж продавця товар, зазначив свою адресу, як АДРЕСА_3 (а.с. 47).

Також позивачем на підтвердження підстав його позову суду надано (скріншоти) листування за допомогою месенджеру, копію закордонних паспортів з відмітками про перетин державного кордону України, як на виїзд, так і на в`їзд до держави, а також спільні фотографії на яких зображені сторони.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що після розірвання шлюбу у 2008 році сторони підтримували відносини,спілкувалися, разом з цим відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності в сторін сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя, зокрема, наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, проведення спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї, і дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання позивача разом із відповідачкою однією сім`єю у період з липня 2008 по лютий 2018 року з огляду на вимоги ст. 3 Сімейного кодексу України, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність сімейних відносин між сторонами у цей період, а допитані судом свідки також не підтвердили цих обставин, а лише вказали про підтримання відносин між позивачем та відповідачкою після розлучення.

Відмовляючи у задоволенні похідної вимоги про визнання спірного нерухомого майна, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем частки права власності на це майно, суд виходив з того, що право власності на квартиру та нежитлове приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , відповідачка набула у 2011 та 2012 роках відповідно, водночас позивачем не надано жодних об`єктивних доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачкою у період виникнення у останньої права власності на ці об`єкти, як і не доведено участь позивача у придбанні цієї нерухомості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі N 463/11211/19 (провадження N 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений і у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі N 199/3941/20.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Окрім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем коштів на рахунок відповідачки самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду

від 15 серпня 2019 року у справі N 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі N 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі N 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі N 694/1540/20).

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі N 199/3941/20.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилався на те, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою у 2008 році, вони продовжували проживати разом однією сім`єю, як чоловік та дружина до 21 лютого 2018 року, та у цей період часу купували рухоме та нерухоме майно, зокрема у 2011 році придбали спірне нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 у яку заселилися у 2013 році, та нежитлове приміщення кладовки №28 у цьому ж будинку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на сукупність письмових доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Так, зокрема, суд вірно виходив з того, що обсяг доказів, наданих відповідачем, не дають підстав для висновку, що між сторонами, починаючи з 2008 року (після розірвання шлюбу) по 2012 рік ( час набуття відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно) існували відносини характерні та притаманні для подружжя.

Такі висновки колегія суддів вважає вірними, зважаючи на те, що позивачем, усупереч ст. 12,81 ЦПК України не доведено підстав позову, оскільки матеріали справи не містять доказів які б об`єктивно підтверджували обставини на які посилається позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки свідчення останніх оцінені судом про що зазначено у тексті оскаржуваного рішення, а посилання скаржника про те, що ці свідки вважає підтвердили підстави заявленого ним позову, зводяться до переоцінки доказів наданої судом.

Водночас колегія суддів зауважує, що самі по собі пояснення голови ОСББ «Світлий 3» ОСОБА_6 про те, що сторони після введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_5 , проживали у квартирі у цьому будинку, не свідчать про те, що між сторонами, на час набуття відповідачкою права на спірне нерухоме майно, існували відносини, які були характерні та притаманні для сторін, саме як для подружжя.

Таким чином, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено обставин, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, та до, зокрема, часу придбання останньою спірного нерухомого майна, сторони продовжували проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мали спільний побут, бюджет, взаємні права та обов`язки.

Надані позивачем фотографії, а також докази спілкування з відповідачкою у месенджері, перетинання кордону, спільний відпочинок, чеки (квитанції) на придбання товарів, які стосуються періоду, який не охоплює час набуття відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно, не має доказового значення для правильного вирішення справи.

Також позивачем не доведено його причетність до джерела набуття відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно, що є його процесуальним обов`язком, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що він приймав участь у придбанні спірного майна, шляхом внесення (надання, передачі відповідачці) своєї частини грошових коштів. Зокрема позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно придбане за кошти, які були сформовані за рахунок спільної праці, ведення бізнесу, створення спільної транспортної компанії та здачі в оренду спільного майна, як про те твердить скаржник.

Встановивши наведені вище фактичні обставини, урахувавши, що відповідачка за власні кошти, а протилежного позивачем не доведено, набула права власності на спірне майно після розірвання шлюбу з позивачем, та останнім не надано суду доказів спільного проживання у цей період (момент набуття права власності), однією сім`єю як чоловіка та жінки після розірвання шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При цьому, колегія суддів враховує, що при вирішенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі N 582/18/21 (провадження N 61-20968сво21).

З огляду на ту обставину, що правовою метою встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки є визнання за позивачем права власності на частину спірного майна, яке набуте відповідачкою упродовж 2011-2012 років, тобто позивач фактично звернувся до суду з метою захисту майнового права, однак обставини, які б слугували правовими підставами для задоволення цієї частини позовних вимог ним не доведено, відтак відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації після набуття відповідачкою права власності на спірне майно і по 21 лютого 2018 року, оскільки відсутня правова мета для задоволення цієї частини позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про ухвалення оскаржуваного рішення без належного сповіщення позивача про розгляд справи, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої, третьої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст. 130 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що позивач приймав участь у справі через представника-адвоката Тищенка С.Ю., останній 29 листопада 2022 року звертався до суду із заявою у якій просив розглядати справу без його участі, вказував, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив врахувати надані докази, ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.2 а.с. 185).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року, справа N 201/13239/15ц (пункт 50)).

В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів звертає увагу на те, що представник позивача приймав участь у судових засідання впродовж всього розгляду справи судом першої інстанції, таким чином представник був обізнаний про стан розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того, колегія суддів враховує і зважає на ту обставину, що представник позивача звертався до суду із заявою у якій просив розглядати справу, а не проводити конкретне судове засідання, без його участі, що в свою чергу давало суду правові підстави для ухвалення рішення у справі 31 січня 2023 року за відсутності позивача та його представника у цьому судовому засіданні.

Висновки щодо застосування норм права, що містяться у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не суперечать правильності висновків суду першої інстанції у цій справі, виходячи з її фактичних встановлених судом обставин.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується позивач.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367,375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова