ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 201/5983/16-ц

провадження № 61-11613св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Державна міграційна служба України,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Меладзе Світлана Олександрівна, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Женеску Е. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 14 лютого 2014 року він перебуває з ОСОБА_1 у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 .

Після народження дитини між ним і відповідачем постійно виникало питання щодо того, з ким із них та де буде проживати дочка, оскільки з 2014 року він проживає в Королівстві Таїланд.

Малолітня дочка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , але з грудня 2015 року проживає разом з ним в Королівстві Таїланд.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що мати залишила дитину йому і він добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, оскільки сумлінно займається вихованням дочки, піклується про її духовний і фізичний розвиток, дочка тривалий час проживає з ним, забезпечена всім необхідним, вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з ним.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, Державна міграційна служба України, про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька.

Позов мотивувала тим, що з 14 лютого 2014 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року розірвано. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 .

У 2014 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до Королівства Таїланд.

Під час вагітності вони з відповідачем майже не спілкувались, матеріальної допомоги він не надавав, тому вона знаходилась на утриманні матері та рідних і інколи підзаробляла перекладачем та викладачем вокалу. Напередодні пологів відповідач виявив бажання відновити спілкування з нею та повідомив, що хоче спілкуватись та приймати участь у вихованні дочки.

У серпні 2015 року дочці виповнилось півроку і вона вперше поїхала до Королівства Таїланд та після повернення до України в грудні цього ж року знову поїхала з дочкою до відповідача. Під час другої подорожі між нею та відповідачем відбулася сварка, після якої відповідач погрожував, що дитина залишиться проживати з ним.

Перед від`їздом вона виявила зникнення документів, які, на її думку, викрав відповідач, що стало підставою для звернення до поліції Королівства Таїланд та консула України в Королівстві Таїланд, де їй повідомили про необхідність протягом двох днів залишити територію Королівства Таїланд, інакше на неї чекає ув`язнення за порушення візового режиму та перебування на території Королівства Таїланд. Також роз`яснено, що відновити документи дитини в Королівстві Таїланд вона не зможе і для цього їй необхідно повернутись до України. Відлітаючи до України, вона в Посольстві України в Королівстві Таїланд написала заяву, в якій зазначила, що малолітня дочка залишається з батьком - ОСОБА_2 на період з 25 грудня 2015 року до 10 лютого 2016 року.

З урахуванням уточнених у червні 2016 року позовних вимог ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею та надати дозвіл на виїзд дитини з Таїланду без згоди батька.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 грудня 2016 року службу у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року, постановленою у складі судді Женеску Е. В., позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Надано дозвіл на виїзд ОСОБА_1 з Королівства Таїланд до України разом з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька - ОСОБА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що у зв`язку з втратою документів у Королівстві Таїланд ОСОБА_1 23 грудня 2015 року змушена була повернутись до України без малолітньої дочки для відновлення документів, про що свідчить довідка з Посольства України в Королівстві Таїланд; малолітня дитина залишилась з батьком, який у подальшому категорично відмовився повертати дитину матері.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 згоди на постійне проживання дочки з батьком в Королівстві Таїланд не надавала; у ОСОБА_1 наявне власне та орендоване житло, де створені необхідні умови для проживання та розвитку дитини.

Встановивши зазначене та врахувавши акти обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 , її позитивні характеристики, відсутність психічних чи наркологічних захворювань, наявність стабільного доходу, а також те, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє другого можливості спілкуватися і брати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю.

Обґрунтованими суд першої інстанції вважав і вимоги про надання дозволу на виїзд ОСОБА_1 разом з дочкою з Королівства Таїланд без згоди батька - ОСОБА_2 , оскільки судом визначено місце проживання дитини з матір`ю в Україні.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Апеляційний суд також зазначив, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів дитини необхідно визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У серпні 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Меладзе С. О., подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На думку заявника, при вирішенні справи судами не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 127/15879/17-ц, від 3 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17, в яких зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У касаційній скарзі заявник також вказує на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, суди не дослідили заяву ОСОБА_1 , адресовану Міністерству закордонних справ України 23 грудня 2015 року, в якій остання зазначала про те, що вона добровільно та за власним бажанням покидає Королівство Таїланд і залишає дочку Софі батькові.

Заявник наголошував на тому, що ОСОБА_1 добровільно покинула Королівство Таїлайд; повернувшись до України у 2015 році, жодного разу з вказаного часу не приїжджала до дочки ОСОБА_3 ; не здійснювала грошових переказів на її утримання, не передавала будь-якого подарунку для дочки; доказів вчинення ОСОБА_1 протягом тривалого часу будь-яких дій, направлених на спілкування з дочкою, матеріали справи не містять.

Крім того, після повернення до України ОСОБА_1 припинила спілкування з ОСОБА_2 та взагалі не цікавилась життям дочки, а через деякий час повідомила про намір розірвати шлюб. Вказане підтверджується скріншотами переписки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах справи.

Отже, на думку заявника, судами не досліджені зібрані у справі докази, зокрема, щодо добровільного залишення дитини ОСОБА_1 батьку.

Не дослідили суди належним чином і докази щодо наявності/відсутності у ОСОБА_1 житла для проживання дитини, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_1 не має житла, яке може використовуватись на постійній основі; відсутність у ОСОБА_1 спроможності забезпечити дитині постійне місце проживання поставить під загрозу життя та здоров`я дитини, що протирічить найкращим інтересам дитини в розумінні Конвенції про права дитини. У відповідача, навпаки, є стабільний дохід і постійне місце проживання, яке він не змінював.

Необґрунтовано апеляційний суд відхилив клопотання про витребування доказів щодо наявності у ОСОБА_1 самостійного доходу, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які підтверджують наявність у ОСОБА_1 самостійного доходу для утримання дитини.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишено і практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Помилкове застосування презумпції на користь матері призвели до неправильного вирішення справи, що полягає у невраховані інтересів малолітньої дитини, її життєвого укладу та потреб, а також міцного сімейного зв`язку, що утворився між дитиною і батьком, з яким вона проживає майже з народження. Проігнорували суди і те, що дитина біля п`яти років (на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) проживала з батьком в Королівстві Таїланд та протягом такого ж часу не бачилася з матір`ю.

Посилаючись на зазначене, заявник просив про задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позиція інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Погрібна О. А., подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Твердження заявника стосовно того, що при вирішенні справи суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 127/15879/17-ц, від 3 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17, вважає безпідставними, оскільки, на думку заявника, висновки, викладені в зазначених постановах, застосуванню не підлягають з тих підстав, що у справах встановлені різні фактичні обставини.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Погрібна О. А., просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Державна міграційна служба України у вересні 2020 року направила відзив на касаційну скаргу, в якому зазначала, що правила перетину державного кордону України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 Правил перетину державного кордону Україні визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюються: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС.

Державна міграційна служба України просила в повній мірі дослідити докази та обставини справи і ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до автоматизованого розподілу касаційних скарг Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Меладзе С. О., передано ОСОБА_6 як судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О., (судді-доповідача), Жданової В. С., Ігнатенка В. М. від 10 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 201/5983/16-ц.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 10 серпня 2020 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 127/15879/17-ц, від 3 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17.

Крім того, підставами відкриття касаційного провадження були доводи заявника про порушення норм процесуального права, а саме необґрунтоване відхилення судом клопотань про витребування, дослідження, огляд доказів та інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Капустинського В. А. від 18 січня 2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 201/5983/16-ц у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_6 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2021 року дану справу призначено ОСОБА_7 як судді-доповідачу.

2 лютого 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 14 лютого 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2015 року.

Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 є громадянином України та з 2014 року проживає в Королівстві Таїланд.

З акта обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 року, складеного службою у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі договору оренди ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , облаштована сучасними меблями та побутовою технікою і для дитини відведена окрема кімната, в якій є ліжко, шафа, достатньо простору для ігор та відпочинку.

З акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 серпня 2017 року, складеного Управлінням соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради, судами встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться у задовільному стані, всі кімнати ізольовані, для дитини виділена окрема кімната, де є ліжко, шафа, іграшки тощо. Факт створення відповідних умов для проживання дитини підтверджений.

ОСОБА_2 акта обстеження житлово-побутових умов, в яких він з дочкою проживає, не надав.

З довідки ТОВ «КОНТАКТЦЕНТРКИЇВ» від 9 вересня 2016 року № 20 суди встановили, що ОСОБА_1 з 4 травня 2016 року працює у ТОВ «КОНТАКТЦЕНТРКИЇВ» на посаді менеджера з консультативних послуг з посадовим окладом 1 500 грн; заробітна плата за період з 4 травня 2016 року до 31 серпня 2016 року склала 5 414,78 грн.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 разом з малолітньою дочкою виїхала до Королівства Таїланд і у грудні 2015 року ОСОБА_1 повернулась до України, залишивши малолітню дочку ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_2 на період з 25 грудня 2015 року до 10 лютого 2016 року, про що в Посольстві України в Королівстві Таїланд склала відповідну заяву.

Судами достовірно встановлено, що з 2015 року малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком - ОСОБА_2 у Королівстві Таїланд.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, відзивів на неї, суд дійшов таких висновків.

Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Меладзе С. О., посилався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 127/15879/17-ц, від 3 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17.

Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 343/1500/15-ц), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2017 року у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей. Визначаючи місце проживання малолітніх дітей з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що мати малолітніх дітей неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей); крім того, відповідач під час розгляду справи визнала, що не в повній мірі займається вихованням дітей. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, апеляційний суд вказував на відсутність виняткових обставин для розлучення малолітніх дітей з матір`ю, а визначення місця проживання трьох малолітніх дітей з батьком на даному етапі їх розвитку не відповідатиме їхнім інтересам, оскільки діти в такому віці потребують більше материнської опіки та догляду. Скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, касаційний суд вказував про врахування висновків органу опіки і піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дітей з батьком, а також тривалість проживання дітей з батьком, створення ним належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей; суд першої інстанції дійшов висновку, що залишення дітей проживати з батьком відповідає найкращим інтересам дітей.

Постанова Верховного Суду від 4 квітня 2018 року (справа № 756/2109/16-ц) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у справі про визначення місця проживання дитини з батьком. Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, якою рішення суду першої інстанції про відмову у позові залишено без змін, та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд вказував на невстановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. Визначивши місце проживання дитини разом з матір`ю, суд не здійснив оцінки середовища проживання дитини, не перевірив, яку роль у житті дитини відіграє батько та чи буде відокремлення малолітнього дитини від батька суперечити інтересам дитини, враховуючи те, що дитина тривалий час проживає з батьком. При цьому тривалість часу, проведеного з батьком, може стати важливим чинником при визначенні найкращих інтересів дитини, про що 11 липня 2017 року Європейський Суд з прав людини зауважив у рішенні у справі «М.С. проти України».

Постанова Верховного Суду від 6 лютого 2019 року (справа № 754/5128/16-ц) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача за зустрічним позовом на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, малолітня дитина з народження проживає разом з батьком, який займається її вихованням, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; піклується про дочку, забезпечує її одягом, харчуванням, засобами для розвитку, дитина перебуває на повному утриманні та вихованні батька. З такими висновками судів попередніх інстанцій погодився й касаційний суд.

Постанова Верховного Суду від 3 травня 2018 року (справа № 754/5128/16-ц) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача за первісним позовом на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний і касаційний суди, встановив, що у листопаді 2015 року мати дитини виїхала за межі України до Російської Федерації та тривалий час не виконує батьківських обов`язків щодо дитини, не намагається зустрітись із сином, малолітня дитина постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає сина, утримує його, піклується про його здоров`я і освіту.

Постанова Верховного Суду від 12 лютого 2019 року (справа № 461/3144/17), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дітей з матір`ю та за зустріним - про визначення місця проживання дітей з батьком. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й касаційний суд, виходив з того, що діти тривалий час проживають з батьком, який опікується ними, забезпечуючи їх харчуванням, проведенням медичних обстежень, щепленнями тощо; діти мають стабільний психоемоційний стан та гарний розвиток, який також забезпечив їм батько. Встановивши зазначене та врахувавши висновок органу опіки та піклування Франківської районної державної від 28 грудня 2017 року про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком, апеляційний суд вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком.

Задовольняючи позов у справі, що переглядається, та визначаючи місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 позитивно характеризується, має стабільний дохід і житло (власне та орендоване), створила умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини.

За таких обставин суди попередніх інстанцій позов ОСОБА_1 вважали обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Проте такі висновки судів першої і апеляційної інстанцій є наслідком застосування норм матеріального права без урахування висновків, викладених у згаданих постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз оскаржуваних судових рішень свідчить про неправильне застосування судами вказаних норм матеріального права, зокрема, статті 161 СК України та Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 127/15879/17-ц, від 3 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17.

Правова позиція щодо застосування статті 161 СК України підтверджена і подальшою практикою касаційної інстанції, наведеною, зокрема, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц зазначено, що у справах про визначення місця проживання дитини, суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першої статті 76 ЦК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З урахуванням зазначених норм процесуального права, а також враховуючи предмет та підстави позову, позивач мала довести, що визначення місця проживання дитини саме з нею відповідатиме найкращим інтересам дитини, порівняно із залишенням дитини проживати з батьком.

У даній справі суди встановили і сторони не заперечували, що з 2015 року ОСОБА_3 постійно проживає з батьком - ОСОБА_2 у Королівстві Таїланд і після грудня 2015 року мати дитину не відвідувала.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 23 грудня 2015 року, адресовану Міністерству закордонних справ України та зареєстровану Посольством України в Королівстві Таїланд 23 грудня 2015 року, в якій ОСОБА_1 зазначала, що відлітає до України за власним бажанням, а її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишається з батьком - ОСОБА_2 у Королівстві Таїланд на період з 25 грудня 2015 року до 10 лютого 2016 року. У цій же заяві ОСОБА_1 вказала, що заява написана власноручно та за доброї волі.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала про вимушене повернення до України з метою відновлення документів малолітньої дочки.

21 січня 2016 року ОСОБА_1 отримала повторно свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2015 року, що підтверджується долученою до матеріалів справи його копією.

Однак належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на повернення до Королівства Таїланд за малолітньою дочкою після отримання свідоцтва про народження дитини, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів того, що батько категорично відмовився повертати дитину матері.

Разом з цим, у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2016 року про розірвання шлюбу, ухваленому за позовом ОСОБА_1 , встановлено, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з іншим чоловіком від якого вагітна.

Ухвалюючи рішення та визначаючи місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що на час перегляду справи судом апеляційної інстанції дитина майже п`ять років проживала разом з батьком в Королівстві Таїланд зі згоди матері, яка жодного разу після залишення дитини батькові, її не відвідала; докази, надані батьком на підтвердження відсутності емоційного зв`язку матері з дочкою, не спростувала.

Крім того, як підставу для задоволення позову ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій вказували на належні житлово-побутові умови для проживання та виховання дочки.

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій вказували на те, що ОСОБА_1 має належні житлово-побутові умови для проживання та виховання дитини, посилаючись на: акт обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 року, складений службою у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації; акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 серпня 2017 року, складений управлінням соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради; договір оренди від 23 серпня 2016 року квартири АДРЕСА_2 .

Проте акт обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 року складений службою у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації щодо квартири АДРЕСА_2 , строк оренди якої закінчився 15 вересня 2017 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі.

Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 серпня 2017 року, складений управлінням соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,8 кв. м, в якій позивачеві належить 1/6 частка, де проживають батьки ОСОБА_1 . Проте під час розгляду справи ОСОБА_1 вказувала, що проживає у м. Києві. З урахуванням зазначеного акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18 серпня 2017 року, складений управлінням соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради, не є доказом наявності у ОСОБА_1 належних житлово-побутових умов для проживання дитини у м. Києві.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , крім досліджених судом першої інстанції доказів, надано акт обстеження житлово-побутових умов від 9 жовтня 2019 року, складений Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією щодо умов, створених у квартирі АДРЕСА_3 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира, обстеження умов якої здійснено, не перебуває у власності ОСОБА_1 . Доказів, які підтверджують право ОСОБА_1 на користування зазначеною квартирою, матеріали справи також не містять.

У подальшому ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надано договір оренди житлового приміщення від 1 серпня 2019 року квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, акт обстеження житлово-побутових умов від 9 жовтня 2019 року та договір оренди житлового приміщення від 1 серпня 2019 року містять розбіжності в адресах, що виключає можливість встановлення належних житлово-побутових умов для проживання дитини.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів створення ОСОБА_1 умов, що є кращими, порівняно з умовами, створеними батьком, і які є необхідними для проживання та всебічного розвитку дитини.

Не містять матеріали справи і доказів наявності у ОСОБА_1 стабільного та самостійного доходу, оскільки довідки ТОВ «КОНТАКТЦЕНТРКИЇВ» від 3 червня 2016 року та від 9 вересня 2016 року містять розбіжності у займаних ОСОБА_1 посадах, зокрема, за однією довідкою - ОСОБА_1 займає посаду помічника менеджера з продажу, а за іншою - посаду менеджера з консультативних послуг.

Відповідно до довідки ТОВ «КОНТАКТЦЕНТРКИЇВ» від 9 вересня 2016 року № 20 посадовий оклад ОСОБА_1 становив 1 500 грн та заробітна плата за період з 4 травня 2016 року до 31 серпня 2016 року склала 5 414,78 грн.

Проте розмір щомісячної орендної плати, визначений договорами оренди (13 000 грн та 18 000 грн), наданими позивачем, у кілька разів перевищує розмір щомісячної заробітної плати за її місцем роботи.

Дослідження судами матеріального забезпечення матері і її житлово-побутових умов, безумовно, має значення у справі, проте головним є забезпечення найкращих інтересів дитини, в тому числі встановлення, чи є необхідною процедура розлучення малолітньої дитини з батьком та зміна середовища для забезпечення найкращих інтересів дитини, дотримання балансу між інтересами дитини та правами і обов`язками батьків.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Дійшовши висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставин, які підлягають обов`язковому встановленню при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Такими обставинами, зокрема, є тривалість проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком зі згоди матері та вік, з якого вона з ним проживає; роль батька та матері у житті дитини; чи не буде відокремлення малолітньої дитини від батька суперечити інтересам Софі; відношення кожного з батьків до виховання і розвитку дитини, піклування про її утримання і здоров`я.

Крім того, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів виключно малолітньої дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене дає підстави стверджувати про ухвалення судами рішень щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме без урахування висновку щодо застосування статті 161 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, та з порушенням норм процесуального права, що свідчить про обґрунтованість доводів касаційної скарги і дає підстави для скасування судових рішень з ухваленням нового у цій частині про відмову у позові.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої Софі з матір`ю, правових підстав для надання дозволу ОСОБА_1 на виїзд малолітньої Софі з Королівства Таїланд без згоди батька немає.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій та ухваленням нового рішення про відмову у позові, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг, у розмірі 1 653,60 грн та 2 204,80 грн.

Керуючись статями 400, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Меладзе Світлана Олександрівна, задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Державна міграційна служба України, про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної і касаційної скарг, 3 858,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук