Справа № 307/3114/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області в особі Служби у справах дітей Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2022 року, ухвалене суддею Ніточком В. В.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області в особі Служби у справах дітей Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання.

Позов обґрунтував тим, 04 липня 2020 року він був уклав із відповідачкою шлюб, за час якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

У зв`язку з нападом 24.02.2022 військ російської федерації на Україну та через те, що з 01:00 год цієї ж доби м. Волноваха Донецької області знаходилось під масованим обстрілом, вони виїхали з даного міста та у другій половині березня 2022 року отримали притулок у с. Терново Тячівського району Закарпатської області. 21 березня 2022 року його дружина ОСОБА_2 повідомила, що зникла зі зв`язку її донька від попереднього шлюбу, яка знаходилась у м. Маріуполь Донецької області. Як наслідок, відповідачка у цей же день виїхала до м. Маріуполя.

Зазначав, що з 22 березня 2022 року він сам проживає разом із малолітнім сином ОСОБА_4 , за яким одноособово здійснює догляд і піклування. У липні 2022 року припинилися виплати державної допомоги при народженні дитини, у зв`язку з чим він звернувся до Дубівського відділу соціального захисту населення Тячівського УСЗН із заявою про оформлення виплати допомоги на дитину на його ім`я, але отримав повідомлення про відмову у наданні державної допомоги сім`ям з дітьми через те, що не має права на таку допомогу, оскільки раніше допомога була оформлена на відповідачку, тобто «двійники».

10 серпня 2022 року він звернувся до Тячівського РВП із заявою про оголошення у розшук ОСОБА_2 . У цей же день співробітниками поліції було з`ясовано, що відповідачка виїхала 22.03.2022 за межі країни. Після спілкування з працівниками поліції ОСОБА_2 зрозуміла, що їй вже немає сенсу скриватися від нього, а тому одразу повернулась до України. На теперішній час відповідачка знаходиться у с. Добровілля Васильківського району Дніпропетровської області, але до нього із сином не повертається. У телефонній розмові вона пояснила, що їй необхідно влаштовувати особисте життя і на теперішній час вона не має можливості виховувати та доглядати дитину. На його переконання, відповідачка ввела його в оману, залишивши йому дитину, а сама поїхала від них, чим фактично ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд: 1) відібрати у відповідачки ОСОБА_2 дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав відносно дитини; 2) передати цю дитину йому та визначити її місце проживання разом із ним; 3) стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти у розмірі 1/6 з усіх видів її заробітку (доходу) на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ним повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; 4) допустити негайне виконання рішення.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.09.2022 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу через його незаконність та необґрунтованість унаслідок поверхового розгляду судом справи.

Скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду про відсутність між сторонами спору щодо місяця проживання дитини, оскільки ним із відповідачкою не досягнуто такої згоди щодо місця проживання сина ОСОБА_4 . Натомість ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та покинула сина, у зв`язку з чим він звертався до поліції про її розшук.

Стверджував, що він позбавлений можливості оформити соціальні виплати на дитину, що проживає разом із ним, оскільки такі виплати вже оформлені на відповідачку, яка покинула їх.

Зазначав і те, що судом не надано оцінки висновку органу опіки і піклування, яким було визнано за доцільним передати йому дитину на виховання.

З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 посилалася, що не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та позовні вимоги визнає в повному обсязі. Зауважувала, що в неї відсутня можливість доглядати дитину, а тому сину краще буде проживати разом із батьком.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 третя особа не скористалася.

У судовому засіданні позивач-апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи органу опіки та піклування Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас 09.01.2023 від відповідачки та 10.02.2023 від третьої особи на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення апелянта-позивача ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що дитина проживає разом із батьком, а відтак її відібрання від матері не є можливим. Також між сторонами відсутній спір із приводу визначення місця проживання дитини та позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на загальних підставах.

Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може, оскільки таких місцевий суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що 04 липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували між собою шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.07.2020 за актовим записом № 12 (а.с.8).

Із повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.06.2022 видно, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно з довідкою Тернівського старостинського округу № 4 Нересницької сільської ради за № 3811 від 31.03.2022, ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа тимчасово проживає у двох із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 піклується цією дитиною та доглядає за нею (а.с.10).

Як убачається з довідки Тернівськогостаростинського округу № 4 Нересницької сільської ради за № 823 від 15.08.2022, ОСОБА_1 фактично проживає по АДРЕСА_2 разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою піклується та доглядає (а.с.11).

Відповідно до довідки № 2114- від 30.03.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщено особи, ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває по АДРЕСА_1 , а згідно з довідкою № 2117- від 15.06.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщено особи, ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває по АДРЕСА_2 (а.с.12, 14).

Із довідки № 2114-8 від 11.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщено особи слідує, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає/перебуває по АДРЕСА_1 , а відповідно до довідки № 2117- від 15.06.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщено особи, дитина ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_2 (а.с.13,15).

Як видно з повідомлень Тячівського управління соціального захисту населення від 28.07.2022 та 29.07.2022 ОСОБА_1 відмовлено у наданні державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що раніше дана допомога була вже оформлена, «двійники» (а.с.16, 17).

Із висновку органу опіки і піклування Нересницької сільської ради № 833/01.2-22 від 12.09.2022 вбачається, що цей орган опіки та піклування дає згоду на відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав (а.с.52,53).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини 1, 5 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, установлених Конституцією України.

Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

За приписами ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Положеннями ч. 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частин 1 статей 162, 170 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Отже, з урахуванням наведеного вище колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про те, що вимога ОСОБА_1 про відібрання від ОСОБА_2 дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і передачі її батькові задоволенню не підлягає, оскільки матеріалами справи встановлено, що дитина проживає саме з батьком-позивачем, а не з матір`ю-відповідачкою.

Водночас апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із її батьком-позивачем, оскільки, як уже зазначалося вище, якщо батьки, які проживають окремо як у даному випадку, не дійшли належної згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом і таке визначення місця проживання дитини насамперед відповідатиме якнайкращим інтересам самої дитини у вигляді можливості позивачем отримувати державну допомогу на дитину до відповідного віку, виплата якої оформлена на відповідачку, яка з дитиною не проживає і нею не піклується.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини і необхідністю окремого звернення до суду ОСОБА_1 про стягнення аліментів з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як кореспондує ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний урахувати всі обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України.

За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як убачається з прохальної частини позовної заяви, то ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти у розмірі 1/6 з усіх видів її заробітку (доходу) на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 до досягнення ним повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Однак у порушення зазначених вище норм права місцевий суд узагалі не навів жодних мотивів відмови у стягненні аліментів на утримання дитини, і це при тому, що відповідачка не заперечила щодо задоволення позову (а.с.32,33).

Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, установивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. А неправильне зазначення позивачем правової норми на обґрунтування позову чи некоректне формулювання позовної вимоги не є визначальним для суду для вирішення спірних правовідносин у даній справі.

За таких обставин суд першої інстанції передчасно та необґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 щодо вирішення питання про стягнення з відповідачки аліментів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач частково довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

З урахуванням наведеного оскаржене рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком-позивачем та стягнення із відповідачки на користь позивача аліментів на утримання цієї дитини не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у цій частині нового судового рішення, яким слід визначити місце проживання вказаної дитини разом із її батьком та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання цієї дитини. У решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2022 року в частині відмови ОСОБА_1 у визначенні місця проживання дитини та стягненні аліментів на утримання дитини - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді