печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І,,

справа № 757/13580/23-ц

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Національна поліція України

предмет і підстави позову - відшкодування моральної шкоди,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному порядку провадження в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він, у зв?язку з його незаконним звільненням звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу голови Національної поліції України Ігоря Клименка від 17.01.2020 №70 о/с «По особовому складу» про його звільнення з 18.01.2020 з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності, підстава для звільнення з посади: наказ Національної поліції України від 05.11.2019 № 1127 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», відповідно до пункту 4 (у зв?язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, з 18.01.2020; стягнення з Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; звернення постанови суду щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2022 позов задоволено. Після оскарження даного рішення відповідачем,позов задоволено частково, змінена сума виплати та день поновлення на роботі. В зв?язку із цим незаконним звільненням, з-за дій відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в підірванні його ділової репутації, як працівника правоохоронних органів, авторитету перед колегами та безпосереднім керівництвом. Позивач розпочав службу в поліції повіривши у зміні системи в позитивному напрямку щодо дотримання законності.Крім того, звільнення з органів Національної поліції призвело до судових тяжб, в зв?язку з необхідністю поновлення на роботі, що викликає постійний стрес, нервові переживання, витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів. В зв?язку з чим позивачу діями відповідача було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 100000,00 грн.. Зокрема, повідомив, що він мав намір прослужити та за вислугу років підти на пенсію. Вказує, що будучи звільнений з посади, маючи офіцерське звання, відразу після 23.02.2022, з початку війни добровільно пішов до військомату. Маючи досвід служби, приймав участь в Атитерористичній операції в 2014 році, 22.04.2022 був новоприйнятий на посаду поліцейським взводу №2 роти №l батальйону патрульної служби поліції особового призначення «Полтава», звання рядовий поліції, ніс службу на передовій. Проте офіцерське звання йому не поновили, так як ще не відбувся розгляд справи про поновлення на роботі, Повідомляє, що 31.08.2022 звільнився, щоб приймати участь у справі.

Ухвалою суду від 07.04.2023 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами (спрощеного) позовного провадження.

07.06.2023 від представника ГУНП України Інни Войчук надійшла до суду заява про застосування строку позовної давності, в обґрунтування вказаної заяви представник відповідача зазначала, що відповідно до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках. передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, а позивач пов?язував своє право на відшкодування моральної шкоди саме з незаконним звільненням, тобто з порушенням прав у сфері трудових відносин, які були предметом розгляду у справі № 640/4018/20.

Разом з цим, перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічну позицію щодо спірних правовідносин висловив Верховний Суд у своїй постанові від 24.05.2021 у справі №607/3323/19. Положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаємо увагу суду, що відповідно до розписки ОСОБА_1 від 27.01.2020, останній трудову книжку та витяг з наказу НПУ від 17.01.2020 №70 о/с про його звільнення отримав у Департаменті кадрового забезпечення НПУ 27.01.2020. Тобто, з вищенаведеного вбачається, що про порушене право (незаконність звільнення) Позивач дізнався саме 27.01.2020, тобто саме з цієї дати (27.01.2020) почався перебіг визначеного статтею 233 К3пП України тримісячного строку на звернення до суду, а отже станом на 29.03.2023 (дата підписання позовної заяви ОСОБА_1 ) такий строк є пропущеним більше ніж на три роки.

20.07.2023 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про поновлення строку позовної давності, у якій останній зазначав, що він є учасником бойових дій, відповідно до змісту довідки підтверджено, що він у період з 29.03.2022 по 31.08.2022 року перебував у складі зведеного полку Національної поліції «Сафарі» та брав участь із захисту державного суверенітету, територіальної цілісності,відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України. В подальшому проходив лікування. Зазначені обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав із поважних причин та є підставою для поновлення судом строків.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Левченко Л.О. позовні вимоги підтримував в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник ГУ НП України Войчук І.В. проти позовних вимог заперечувала, просила застосувати строки позовної давності та з цієї підстави й відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі відшкодування моральної шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовим розглядом встановлено, що Наказом Національної поліції України від 18.07.2019 № 748 о/с позивача було призначено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України.

18.11.2019 позивачу оголошено попередження під особистий підпис відповідно до пункту 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що наказом Національної поліції України від 05 листопада 2019 року №1127 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку позивач обіймав скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 (у зв?язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Так зі змісту наказу Національної поліції України від 05.11.2019 №1127, вбачається, що останнім затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, зокрема скорочення з 64 посад до 64.

Наказом Національної поліції України від 17.01.2020 №70 о/с старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності НП України старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв?язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 18.01.2020.

Підставою прийняття зазначеного рішення слугував наказ Національної поліції України від 05.11.2019 №1127.

ОСОБА_1 , у зв?язку з його звільненням звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу голови Національної поліції України Ігоря Клименко від 17.01.2020 №70 о/с «По особовому складу» про його звільнення з 18.01.2020 з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності, підстава для звільнення з посади: наказ Національної поліції України від 05.11.2019 № 1127 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», відповідно до пункту 4 (у зв?язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, з 18.01.2020; стягнення з Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; звернення постанови суду щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2022 позов задоволено. Після оскарження даного рішення відповідачем,позов задоволено частково, змінена сума виплати та день поновлення на роботі.

Рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 рішення від 10.08.2022 змінено, шляхом викладення 3,4 абзаців резолютивної частини в наступній редакції «Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) управління організації оперативних розробок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, з 19.01.2020. Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 577399,36 (п`ятсот сімдесят сім тисяч триста дев`яносто дев`ять гривень) 36 копійок. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2022 залишити без змін.»

Розглядаючи вказану справу, адміністративний суд прийшов зокрема до висновку про те, що наказ №70 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, тому підлягає скасуванню.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12, та неодноразово була підтверджена Верховним судом, зокрема у постановах від 17.11.2023 у справі №326/789/21, від 06.12.2023 у справі №363/183/20, від 20.12.2023 у справі №302/181/20.

Так, як вже зазначалось вище, факт незаконності звільнення позивача ОСОБА_1 , а відтак порушення його прав у сфері трудових відносин Національною поліцією України, встановлено рішенням окружного адміністративного суду м. Києва у справі 640/4018/20.

Так, загальний порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ЦК України. Зокрема відповідно до пунктів 1-3 ст. 23 Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України за загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Щодо встановлення факту заподіяння моральної шкоди та порядку визначення розміру такої слід зазначити наступне.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, зокрема для встановлення розміру такої. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 у справі №640/1711/20.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 19.12.2018 по справа №640/14909/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 в справі №197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 в справі №464/3789/17).

При цьому, як вже зазначалось вище, пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна порушенням прав працівника у сфері трудових відносин, в тому числі внаслідок незаконного звільнення, полягає в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків чи потребі застосування додаткових зусиль для організації свого життя.

Так зі змісту рішення окружного адміністративного суду у справі 640/4018/20, яким позивача було поновлено на посаді, вбачається, що звільнення позивача було незаконним, оскільки, відповідач не надав доказів проведення порівняння кваліфікації та досягнень у службовій діяльності позивача з іншими поліцейськими, які були залишені на службі в поліції внаслідок або скорочення штатів, або переведені на рівнозначні посади, з метою встановлення переважного права на залишення на службі в поліції, передбаченого частиною п`ятою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Зокрема, докази, які б свідчили про невідповідність позивача займаній посаді (акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень тощо) в матеріалах справи відсутні, а також не доведено з`ясування перед звільненням обставин наявності переваг щодо залишення/продовження служби, зокрема, відсутня будь-яка оцінка послужного списку, наявність відзнак та заохочень.

Вищевказані обставини підтверджують твердження позивача про те, що внаслідок звільнення він зазнав душевних страждань, його престиж та ділову репутацію було знижено, при цьому останній потребував додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки перебував в стані невизначеності, що супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках.

З врахуванням наведеного та аналізу вказаних вище положень суд вважає, що саме по собі рішення суду про поновлення позивача на військовій службі є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння йому душевних страждань, наявності протиправності дій та вини відповідача Міністерства оборони України та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди позивачу та винними протиправними діями.

Водночас, вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так представником відповідача Голованого інспектора правового департаменту Національної поліції України Інною Войчук подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності у якому вказує, що до вимог позивача підлягає застосуванню трьохмісячний строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, а відтак ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності. Позивачем подано до суду заяву про поновлення строку позовної давності, в якій зазначив, що строк позовної давності пропущений з поважної причини, а саме, що в період воєнного стану в Україіні брав участь у стримуванні збройної агресії російської агресії на території України, перебував на фронті і не мав можливості звернутись до суду.

Оцінюючи доводи сторін слід зазначити наступне.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові від 17.02.2021 у справі №278/765/18 Верховний Суд підтвердив викладений у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №6-75цс15 правовий висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Аналогічно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено про те, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Так факт незаконності звільнення позивача ОСОБА_1 встановлено рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2022 у справі 640/4018/20, а відтак позивач вважає, що саме з 10.08.2022 у нього виникло право на звернення до суду з даним позовом, окрім того, вважає, що до таких правовідносин застосовується загальна позовна давність у три роки.

Водночас, як вже зазначалось судом вище, на даний спір розповсюджуються положення КЗпП України, оскільки зі змісту ч. 1 ст. 9 ЦК України вбачається, що положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин лише у тому випадку, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Так строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів передбачено ст. 233 КЗпП України

Частиною 1 зазначеної статті Кодексу передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

При цьому відповідно до ч. 2 такої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Аналогічно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 роз`яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності.

Відтак оскільки позивачем заявлено вимогу про відшкодування на його користь моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення, до такої з врахуванням наведених вище положень застосовується трьохмісячний строк для звернення до суду. При цьому оскільки позивач вже звертаючись до адміністративного суду з позовом про своє поновлення на посаді та визнання протиправними та скасування наказів, в тому числі наказу про звільнення, вважав своє звільнення незаконним, відтак визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України слід рахувати саме з дати, коли позивачу стало відомо про його звільнення, а не дати ухвалення судом рішення про визнання вказаного наказу про звільнення незаконним.

До аналогічних висновків приходить Верховний Суд у постанові від 24.05.2021 у справі №607/3323/19, в якій позивач також просив стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення, а факт незаконності звільнення було вже встановлено рішенням суду.

Зокрема суд зазначає, що аргументи заявника про те, що він пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди з поважних причин з огляду на те, що в період воєнного стану в Україіні брав участь у стримуванні збройної агресії російської агресії на території України, перебував на фронті і не мав можливості звернутись до суду, а тому зміг подати до суду цей позов лише у квітні 2023, не приймаються до уваги, оскільки перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушене право (незаконність звільнення) позивач дізнався у 2020 році, що встановлено розпискою від 27.01.2020, відповідно до якої, останній отримав трудову книжку та витяг наказу НПУ від 17.01.2020 № 70 о/с про його звільнення.

Інших доводів поважних причин пропуску строку звернення позивач не навів та не підтвердив відповідними доказами їх наявність. Належних підстав для поновлення пропущеного строку за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, судом також не встановлено.

Зокрема, Верховний Суд у справі №607/3323/19 погодився з висновком апеляційного суду про те, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення вимог трудового законодавства, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивачем пропущений строк звернення до суду в цій категорії справ.

Відтак, з вищенаведеного вбачається, що позивач дізнався про порушене право, незаконне звільнення саме 27.01.2020, тобто, з цієї дати почався перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку на звернення до суду, а отже, станом на 29.03.2023 (дата підписання позовної заяви ОСОБА_1 ) такий строк є пропущеним більше ніж на три роки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому, очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові від 26.05.2021 у справі №640/18236/17-ц Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Тобто, стаття 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Слід зауважити, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України надано офіційне тлумачення положення в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, згідно з яким в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При цьому суд звертає увагу на те, що на даний час на підставі Закону № 2352-IX від 01.07.2022 ст. 234 КЗпП України викладено у новій редакції якою, як вже зазначалось вище, передбачено обмеження щодо строку, протягом якого суд у разі пропуску позивачем з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, може поновити такі, а саме якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, відтак такий термін слід рахувати з моменту отримання ним копії наказу про звільнення, а саме, як зазначено вище 27.01.2020. З врахуванням наведеного максимальний термін, протягом якого у разі звернення позивачем до суду з даним позовом суд міг поновити строк відповідно до ст. 234 КЗпП України є 27.04.2020, з чого вбачається, що позивач звернувся до суду поза межами вказаного однорічного строку, а відтак пропущений ним строк для звернення до суду з даним позовом не може бути поновлений судом.

Відтак, оскільки з позовом про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням позивач звернувся 29.03.2023, тобто з пропуском трьохмісячного строку, та такий строк не може бути поновленим судом на підставі ст. 234 КЗпП України, відтак клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності є підставним та в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, астаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягненню з позивача не підлягає. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 158, 223, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідач: Національна поліція України, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10,

Суддя Р.В. Новак