КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 940/1186/21 Головуючий у суді І інстанції Мандзюк С.В.
Провадження № 22-ц/824/130/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Тетіївська міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Тетіївська міська рада, як правонаступник Кашперівської сільської ради, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку (пай) розміром 3,16 га, що розташована на території Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області; прості іменні акції ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп» в кількості 467 штук номінальною вартістю однієї акції 0,25 грн на загальну суму 116,75 грн;житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті у спадкодавця було троє дітей: вона, сестра ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4 . У 2004 році вони оформили спадкові права як спадкоємці за законом на земельну ділянку та прості іменні акції на трьох дітей. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Позивач вказала, що на теперішній час житловий будинок не успадкований, а вона із сестрою після смерті брата являються спадкоємцями цього майна за законом. Однак у 2019 році син відповідача - ОСОБА_5 повідомив її, що має заповіт все майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та звернувся до суду з позовом до них із сестрою про визнання за ним права власності на житловий будинок за заповітом. Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі № 380/506/19 рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року про задоволення позову було скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 . У зв`язку з цим, вона як спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері (інвалід ІІІ групи), звернулася до Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області з приводу оформлення права власності на спірний житловий будинок, проте постановою від 12 січня 2021 року про відмову у вчинення нотаріальної дії їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині через неподання належним чином оформлених документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Покійна мати за життя свідоцтва про право власності на житловий будинок не отримувала. За наведених обставин, фактично вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права, а оскільки її з відповідачем брат помер, вважає, що право власності на спадковий житловий будинок має бути належати іншим двом спадкоємцям в рівних частинах.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 15 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 5 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач дійсно має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, однак сумнівними є її доводи щодо необхідності визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , оскільки це вочевидь порушує права інших спадкоємців за законом та за заповітом. За встановлених обставин спірних правовідносин, а саме за наявності заповіту спадкодавця на ім`я ОСОБА_5 , обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_1 , а також часток інших спадкоємців за законом, в тому числі і ОСОБА_2 , спадкування здійснюється виходячи з розміру (вартості) усієї спадкової маси, а не лише її неоформленої частини, якою є спірний житловий будинок. Відтак, зважаючи на наявність дійсних свідоцтв про право на спадщину за законом, заповіту на усе спадкове майно, а також відсутність відомостей щодо кола спадкоємців, частки кожного з яких у спадщині визначає нотаріус, відсутні підстави для визнання за позивачем у порядку спадкування права власності саме на 1/2 частину житлового будинку. Крім того, надана позивачем копія технічного паспорту від 3 січня 2019 року не є достатнім доказом на підтвердження права власності спадкодавця на житловий будинок та підставою для визнання на цей час за позивачем права власності на його 1/2 частину у порядку спадкування, а будь-яких інших доказів (записів з погосподарських книг, довідки сільської ради тощо) на підтвердження належності об`єкта спадкування на праві власності ОСОБА_3 , позивач суду надала.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково вважав, що право на спадщину за заповітом має також внук покійної матері позивача - ОСОБА_5 , оскільки державний нотаріус відмовила йому у оформленні спадщини і порадила звернутися до суду, а згідно матеріалів спадкової справи власниками спадкового майна, в тому числі і житлового будинку з моменту відкриття спадщини були лише діти спадкодавця - спадкоємці першої черги: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які хоч і не одержали свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, але це не впливає на обсяг їх права власності щодо цієї частини спадкового майна. Належність на праві спільної власності житлового будинку спадкоємцям за законом виключає набуття права власності на це майно на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_5 в порядку спадкування, про що було вказано у постанові Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі № 380/506/19. За таких обставин в суду не було підстав робити висновок щодо спадкоємця за заповітом з приводу обов`язкової частки позивача у спадковому майні, адже вона є спадкоємцем за законом, а ОСОБА_5 не був визнаний спадкоємцем за заповітом в судовому порядку. При цьому залишати 1/3 частину житлового будинку, що належала померлому братові, без власника недоцільно, так як ця нерухомість потребує відповідного обслуговування і не може бути безхазяйною, тому цю частину майна позивач та відповідач можуть забрати собі на двох з метою збереження цілісності житлового будинку. Також, вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу не підлягали задоволенню з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів фактичного понесення таких витрат.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, яку прийняли діти померлої - спадкоємці першої черги за законом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 шляхом подання до Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області відповідної заяви від 27 жовтня 2004 року, що підтверджується копією спадкової справи № 11-15/502 (а.с. 39-59).

Із вказаної спадкової справи вбачається, що позивач, відповідач та ОСОБА_4 (кожному з них) 27 жовтня 2004 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину права на земельну частку (пай) у розмірі 3,16 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває в колективній власності членів ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп» і знаходиться на території Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області та на 1/3 частину простих іменних акцій ВАТ «Кашперівський бурякорадгосп» у кількості 467 штук (а.с. 54-56).

У матеріалах спадкової справи № 11-15/502 також міститься заява ОСОБА_5 від 1 лютого 2019 року, в якій він зазначив, що на день смерті ОСОБА_3 залишилась спадщина, яку відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Кашперівської сільської ради 14 грудня 1985 року, Р. № 121, спадкодавець заповіла на його ім`я. Спадкоємець за заповітом повідомив нотаріальну контору, що спадщину він приймає згідно рішення Тетіївського районного суду Київської області від 6 грудня 2018 року у справі № 380/1443/18, яким йому визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, і яку він цією заявою приймає (а.с. 57-58).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с. 6).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року у справі № 380/506/19 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок загальною площею 40,5 кв. м, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 9).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно (а.с. 10-13).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 січня 2021 року № 1/02-31 державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Бурлаченко О.Г. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 535 ЦК УРСР у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки нею не подані належним чином оформлені документи, що підтверджують право власності, які є необхідні для вчинення нотаріальної дії (відсутній документ, що підтверджує право власності на житловий будинок) (а. с. 18).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

1 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року.

За змістом пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року, суд першої інстанції правильно вважав, що спірних правовідносин застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК Української РСР 1963 (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо підстав спадкоємства, кола спадкоємців за заповітом і законом, прийняття спадщини, розміру обов`язкової частки у спадковому майні.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею534 ЦК УРСР було передбачено, щокожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (статті 535 ЦК УРСР).

У статті 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

За правилами частини першої статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР).

При розгляді цивільної справи № 380/506/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно судом апеляційної інстанції було встановлено, що вже після набуття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на спадкове майно було з`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право, що підтверджується заповітом, посвідченим секретарем виконкому Кашперівської сільської ради народних депутатів та зареєстрованим в реєстрі за № 121. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 6 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 9 січня 2019 року, ОСОБА_5 визначено додатковий строк тривалістю два місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 . На підставі вказаного рішення позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте, державний нотаріус Тетіївської районної державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу на будинок (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 348/02-31 від 22 березня 2019 року). Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5 , він не оспорює право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (його спадкоємців) на спадкове майно, а просить визнати право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 - майно, яке знаходиться у власності інших осіб з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Разом з тим, належність на праві спільної власності майна - житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (його спадкоємцям) виключає набуття права власності на це майно на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_5 в порядку спадкування, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що у справі, що ним переглядається, до кола спадкоємців, що прийняли спадщину за законом, був закликаний спадкоємець за заповітом. Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідною дочкою померлої ОСОБА_3 та на час відкриття спадщини була інвалідом 3 групи довічно, а тому, незалежно від наявності заповіту, відповідно до статті 535 ЦК УРСР має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, яка, враховуючи те, що спадкоємцями майна померлої ОСОБА_3 за законом є її діти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 становить 2/9 частини спадкового майна (не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом - 2/3*1/3). А також, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є рідною дочкою померлої ОСОБА_3 та на час відкриття спадщини була інвалідом 2 групи довічно, незалежно від наявності заповіту, відповідно до статті 535 ЦК УРСР має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, яка становить 2/9 частини спадкового майна (не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом - 2/3* 1/3).Питання щодо того, чи входить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який був сином померлої ОСОБА_3 , та помер до розгляду справи, до переліку осіб, які мають право на обов`язкову частку відповідно до статті 535 ЦК УРСР, та чи успадкували вже спадкоємці померлого ОСОБА_4 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями і внаслідок чого увійшли до кола спадкоємців у цій справі, - судом першої інстанції не вирішувалося. Отже, враховуючи наявність права відповідачів на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері та наявність дійсних свідоцтв про право на спадщину на ім`я відповідачів та ОСОБА_4 , без встановлення належного кола спадкоємців та вирішення питання розподілу спадщини між спадкоємцями, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, задоволенню не підлягає.

Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

З огляду на наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на підставі статті 535 ЦК УРСР ОСОБА_1 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_3 , однак безпідставними є її доводи щодо необхідності визнання за нею права власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , оскільки це вочевидь порушує права інших спадкоємців за законом та за заповітом, що не були залучені до участі у справі.

Суд установив, що на момент відкриття спадщини ніхто із спадкоємців за законом не повідомив державного нотаріуса про наявність заповіту, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 , а також її сестра - відповідач ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як спадкоємці першої черги за законом отримали частину спадкового майна після смерті їх матері ОСОБА_3 , що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

При цьому під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач визнала факт її обізнаності станом на весну 2004 року про наявність заповіту на усе майно, що належало її матері, складеного на ім`я її племінника ОСОБА_5 , який є сином її сестри ОСОБА_2 .

Отже, окрім ОСОБА_1 , яка має право на обов`язкову частку у спадщині, її племінник ОСОБА_5 , будучи спадкоємцем за заповітом, також має право на частку у спірному спадковому майні, оскільки останній на підставі заповіту від 14 грудня 1985 року та судового рішення від 6 грудня 2018 року у справі № 380/1443/18 про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто проявив відповідне волевиявлення спадкоємця та здійснив необхідні дії, спрямовані на прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19)).

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно із положеннями статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку неналежний суб`єктний склад.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дійшов правильного висновку, що спір, переданий на вирішення позивачем шляхом подання нею позову лише до одного із спадкоємців за законом фактично стосується усіх спадкоємців спадкодавця ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом, які не приймали участі у розгляді даної справи, а тому позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом з огляду на визначені ОСОБА_1 підстави звернення з позовом до суду та їх обгрунтування, пред`явлені до неналежного (неповного) складу відповідачів.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За наявності чинного заповіту спадкодавця на ім`я ОСОБА_5 та прийняття ним спадщини, обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_1 , а також установленого факту наявності часток інших спадкоємців за законом, в тому числі і ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно вказав, що у даному випадку відсутні підстави для визнання за позивачем права власності у порядку спадкування саме на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Спадкоємець за заповітом - ОСОБА_5 до участі у справі в якості відповідача позивачем не залучалася, клопотань про його залучення співвідповідачем за цим позовом, який пред`явлено до спадкоємця за законом - ОСОБА_2 , позивач під час розгляду справи не заявляла, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно в порядку статті 392 ЦК Українивнаслідок неналежного складу відповідачів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що внук покійної матері позивача - ОСОБА_5 не має права на спадщину за заповітом, оскільки державний нотаріус відмовила йому у оформленні спадщини і порадила звернутися до суду, а власниками спадкового майна, в тому числі і житлового будинку з моменту відкриття спадщини були лише діти спадкодавця - спадкоємці першої черги за законом, не заслуговують на увагу, оскільки відмова спадкоємцю за заповітом, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок не впливає на обсяг його права власності щодо цієї частини спадкового майна, оскільки відповідна частина житлового будинку належить йому з моменту відкриття спадщини.

Також в апеляційній скарзі позивач вдається до помилкового тлумачення висновків, зроблених у постанові Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у справі № 380/506/19, адже відмова у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на спірний житловий будинок в судовому порядку із зазначених у цьому судовому рішенні мотивів не дає підстав для висновку, що ОСОБА_5 взагалі позбавлений права на спадкування майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом. При цьому апеляційний суд вказав, що з урахуванням права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері та наявності дійсних свідоцтв про право на спадщину на ім`я відповідачів та ОСОБА_4 , без встановлення належного кола спадкоємців та вирішення питання розподілу спадщини між спадкоємцями, позов ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно не може бути задоволений.

Отже, у даній справі позовні вимоги пред`явлені ОСОБА_1 лише до одного належного відповідача - ОСОБА_2 , проте такі вимоги мали бути пред`явлені також до ОСОБА_5 , оскільки визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку безпосередньо стосується його спадкових прав та інтересів.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за закономв межах пред`явлених вимог. При цьому, з урахуванням принципу диспозитивності суд не мав права проводити залучення до участі у справі співвідповідача з власної ініціативи.

Водночас позивач не позбавлена права заявити позов про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 до належного кола відповідачів-спадкоємців, які прийняли спадщину, в тому числі й врахувати, що її брат ОСОБА_4 за життя також прийняв спадщину.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів фактичного понесення таких витрат.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина друга статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно

з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Порхун О.П. просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (а.с. 30, 31).

Судом встановлено, що 16 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Порхун О.П. було укладено договір про надання правової допомоги, згідно з пунктом 3.1 якого розмір винагороди за послуги адвоката встановлений у фіксованій сумі в розмірі 10 000,00 грн (а.с. 32-33).

Суд першої інстанції, оцінюючи надані стороною відповідача докази на підтвердження заявленого розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, дійшов висновку, що визначена відповідачем сума у розмірі 10 000,00 грн є надмірною, оскільки позивач є інвалідом ІІІ групи та перебуває на пенсії, і хоча розмір даних витрат є фіксованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Ураховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважав за необхідне зменшити їх розмір та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн судових витрат.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в визначеному судом розмірі, який є співмірним зі складністю цієї справи, а наданий адвокатом обсяг послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість вимог відзиву про стягнення судових витрат, відсутності заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником відповідача сума є частково надмірною та стягнув з позивача на користь відповідача 5 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Колегія суддів, додатково дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із ціною позову та складністю даного спору, що виник із спадкових правовідносин щодо майнових питань сторін, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена понести відповідач у даній справі через пред`явлення до неї позовних вимог, які суд не задовольнив, обґрунтованих підстав для звільнення позивача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

ЄСПЛвказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко