Справа № 127/5014/23
Провадження № 2/127/576/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

за участю секретаря судового засідання Коваленко Д. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із зареєстрованого місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття із зареєстрованого місця проживання. Свої вимоги мотивував тим, що він є квартиронаймачем житлового приміщення АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . В цій квартирі з 17 травня 2000 року зареєстровані, крім позивача, ОСОБА_3 , 1966 року народження (дружина позивача), та ОСОБА_4 (донька позивача). 11 березня 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_5 та обрала прізвище « ОСОБА_6 ». Після заміжжя відповідачка проживає за межами України, в утримані житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. При цьому, ні позивач та інші члени її сім`ї перешкод у користуванні відповідачем житловим приміщенням не чинять та не чинили. Однак, факт реєстрації відповідача у спірному приміщенні порушує право позивача на вільне розпорядження і користуванням майном. Відповідачка не заперечує щодо зняття її з реєстрації у спірній квартирі та уповноважила свою матір ОСОБА_3 бути її представником в органах місцевого самоврядування і в Центрі надання адміністративних послуг, однак вчинення вказаних дій за таких обставин є неможливим. За наведених обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом та на підставі ст. 16, 321, 379 ЦК України просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та зняти її з реєстрації за вказаною квартирою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Позивач позовні вимоги не уточняв, однак 12 квітня 2023 року представником позивача подана до суду заява про зміну правових підстав позову в якій останній зазначив, що в 2016 року відповідачка відразу після заміжжя переїхала на постійне місце проживання в Німеччину, де отримала посвідку на право на проживання в цій державі, яка в липні 2022 року поновлена. З 2016 рік відповідачка постійно проживає у ФРН, в Україну не поверталась та не має наміру цього робити, а тому, керуючись ч. 2 ст. 107 ЖК України, просить позов задовольнити, так як наявні всі підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Правом подання відзиву відповідачка не скористалася, однак на електронну адресу суду надійшла заява останньої, за змістом якої відповідачка визнає позовні вимоги та підтверджує, що вона постійно проживає у ФРН і не має наміру повертатися в Україну.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2023 року підготовче провадження в справі закрите.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляду справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак в своїй заяві про визнання позову, направленій на електронну адресу суду, просила розгляд справи провести у її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що відповідно до ордеру № 268 від 29 грудня 1999 року, який виданий на підставі рішення адміністрації та фабзавмісцевкому № 3 від 29 грудня 1999 року, кімнати № 616-616а в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 32,74 кв.м., надані позивачу ОСОБА_1 на склад сім`ї, а саме: він, дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 та донька ОСОБА_4 (а.с.8).

З 17 травня 2000 року у цій квартирі, окрім позивача, зареєстровані дружина позивач - ОСОБА_3 , 1966 року народження, та донька позивача ОСОБА_4 , 1992 року народження, що підтверджується довідкою Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради МКП «Управляюча компанія «Київська» № 419 від 06 вересня 2022 року, даними по особовому рахунку квартиронаймача № НОМЕР_1 та довідками Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 43205 від 20 вересня 2022 року, № 12895 від 06 березня 2023 року (а.с.15-17, 35).

11 березня 2016 року у Відділі РАЦС м. Бенен Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з гр. Німеччини ОСОБА_5 (витяг із запису про одруження Е №5/2016). Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується міжнародним свідоцтвом про одруження від 11 березня 2016 року та відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Другим МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області 20 травня 2016 року (а.с.6-7, 12-14).

08 квітня 2022 року ОСОБА_2 уповноважила свою матір ОСОБА_3 бути її представником в органах місцевого самоврядування і Центрів надання адміністративних послуг (ЦНАП) «прозорий офіс» та надала згоду на зняття її з реєстрації місця проживання (виписки) за адресою: АДРЕСА_4 (довіреність від 08 квітня 2022 року, посвідчена консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі Бикорізом Р. Є.).

Листом виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 січня 2023 року №Б/01/2604/1-00-10 представника відповідача повідомлено щодо порядку зняття реєстрації відповідача за даних обставин.

ОСОБА_2 в спірні квартирі не проживає з 2016 року, що підтверджується актом від 08 вересня 2022 року, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_3 , підписи яких засвідчені в.о. начальника МКП «УК «Київська».

Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, так як право позивача порушено і підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням або на підставі положень ст. 71 ЖК України або ж ст. 107 ЖК України.

При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибула на інше постійне місце проживання та просив визнати відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням відповідно до ст. 107 ЖК України.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до ст. 107 ЖК України.

При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.

На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання, як вказувалося, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як установлено судом відповідач як член сім`ї позивача зареєстрована у спірній квартирі, однак в ній не проживає. Відповідачка виїхала до Федеративної Республіки Німеччини, де зареєструвала шлюб із громадянином Німеччини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та постійно проживає в цій країні по даний час. З 2016 року в Україну не поверталась. При цьому, відповідачка спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, а також висловила свою згоду на зняття її з реєстрації за місцем знаходження спірного житла, що свідчить про відсутність в неї інтересу до житла.

Тобто матеріалами справи підтверджено, що відповідачка виїхали на нове постійне місце проживання та не проживала у спірному житлі з 2016 року.

Вказані обставини визнаються відповідачкою, таке визнання є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом.

З огляду на викладене позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо зняття відповідача з реєстрації, то слід зазначити відповідно до п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 на виконання Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування, що набрало законної сили, є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття такої особи з зареєстрованого місця проживання і не потребує додаткового судового врегулювання, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 64, 107 ЖК України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад, ст. 12, 81-82, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , 616а.

Суддя: