Номер провадження: 22-ц/813/2943/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бикової Оксани Володимирівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська Вікторія Валеріївна, про визнання факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину, витребування спадкового майна та визнання права власності на нього в порядку спадкування за законом, припинення речових прав,

встановив:

25.09.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , який в подальшому виклали в іншій редакції (т.1, а.с.144), та в якому просили суд визнати факт прийняття ОСОБА_5 спадщини померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати факт прийняття ОСОБА_3 спадщини померлого ОСОБА_6 у вигляді 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в частині 38 її частин, яке видано 26.08.2004р.; витребувати із чужого володіння ОСОБА_4 та визнати за обома позивачами по 3/16 частин вказаної квартири; припинити речові права ОСОБА_4 на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 .

Позов було вмотивовано тим, що позивачі є дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а батьками ОСОБА_6 були ОСОБА_7 та ОСОБА_8

20.07.1993р. ОСОБА_7 , його дружині ОСОБА_5 та їх сину ОСОБА_6 (батьку позивачів) було видане свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках (далі спірна квартира).

ІНФОРМАЦІЯ_1 дідусь позивачів - ОСОБА_7 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачів - ОСОБА_6 . Спадщину після їх смертей, у вигляді певних часток на вказану квартиру, прийняла ОСОБА_5 , якій 26.08.2004р. було видане свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири, внаслідок чого її право власності на вказану квартиру було зареєстровано у вигляді 1/1 частини. В подальшому у 2006р. зазначену квартиру ОСОБА_8 подарувала відповідачу ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , у зв`язку з чим із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулися її сини (позивачі у справі), які вказали, що на час смерті їх батька ОСОБА_6 , його син ОСОБА_2 був неповнолітнім, а отже прийняв спадщину у вигляді відповідної частки квартири АДРЕСА_1 .

Крім того зазначили, що їх мати ОСОБА_5 та вищевказаний син ОСОБА_2 також фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 , що в свою чергу є підставою для визнання оспорюваного свідоцтва про прийняття спадщини частково недійсним.

Позивачі також зазначили, що частка на вказану квартиру, яка повинна належати їх матері за життя, після її смерті повинна бути розподілена між ними, на неї повинно бути визнано право власності за ними, а сама частка повинна бути витребувана у відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.02.2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було відмовлено з тих підстав, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав (т.2, а.с.47-48).

Ухвалою того ж суду від 25.04.2022 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та були внесені виправлення в ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2020 року про забезпечення позову та у вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.02.2022 року, та у вступній, описовій та в резолютивних частинах вказаних судових рішень прізвище « ОСОБА_9 » правильним слід вважати прізвище « ОСОБА_10 » (т.2, а.с.54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 01.02.2022 року змінити, та постановити судове рішення, яким змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 - через свого представника адвоката Бикову О.В., а також позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 через свого представника авдоката Судакова В.В. (т.2, а.с. 89-93).

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений у перший робочий день після вихідних днів, тобто 13.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції біля пів року (т.2, а.с. 86), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008р. у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. застосовуванню підлягає чинне на той час законодавство, якщо строк на її прийняття закінчився до 01.01.2004р. У даному випадку строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 закінчився після 01.01.2004р., а саме, 11.06.2004 року, отже ЦК УРСР 1963р. до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене, посилання сторони позивачів на норми ЦК УРСР 1963р., як на норми Закону, який регулює спірні правовідносини у справі, суд першої інстанції обгрунтовано вважав неправильними.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачі у справі є дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а батьками ОСОБА_6 були ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) (т.1, а.с.75, 77) та ОСОБА_8 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 20.07.1993р. було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках (т.1 а.с.75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 , після смерті якого спадщину у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 прийняли в рівних частках його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_6 (т.1, а.с.77).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (т.1 а.с.123).

Отже спадкоємцями першої черги, згідно вимог ст.1261 ЦК України, після смерті останнього були його дружина, діти та матір.

Однак, після його смерті спадщину у вигляді 1/2 частини вказаної квартири прийняла лише його мати ОСОБА_8 , подавши до Третьої державної нотаріальної контори м.Одеси відповідну заяву, вказавши, що окрім неї інших спадкоємців та пережившої дружини немає (т.1, а.с.124).

26.08.2004р. їй було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_6 .

Таким чином, у порушення вимог ч.4 ст.1268 ЦК України, згідно якої малолітня, неповнолітня, особа, вважаються такими, що прийняли спадщину, позивач ОСОБА_2 (т.1, а.с.8), якому на час смерті батька було 12 років, не був включений нотаріусом до кола спадкоємців, а отже його право на спадкування після смерті батька ОСОБА_6 підлягало судовому захисту.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що до виниклих правовідносин має бути застосовано положення чинного ЦК України, статті 1268 та 1269 якого визначають умови для прийняття спадщини:

1. подача заяви про прийняття спадщини до нотаріуса;

2. постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважається таким, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою ст. 1273 цього Кодексу.

При цьому слід зазначити, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку.

Таким чином, оскільки на день смерті спадкодавця ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 його син позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був малолітнім, то він вважається таким, що прийняв спадщину у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Більше того, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, то позивачу ОСОБА_2 належала 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не прийняв спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 .

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2009 року позивач ОСОБА_2 став повнолітнім, а тому відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України, в строк до 12.07.2012 року він був зобов`язаний звернутись до суду за захистом своїх прав

Зазначені обставини свідчать про те, що строк позовної давності для захисту своїх прав позивачем ОСОБА_2 сплив 12.07.2012 року, тобто більше ніж за 8 років до звернення до суду з віндикаційним позовом.

При цьому слід зазначити, що при вирішенні даних спорів, судам належить з`ясувати не час, коли особа стала повнолітньою, а час, коли вона дізналась про порушення свого права.

З цих підстав, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про поважність пропуску строку позовної давності позивачем ОСОБА_2 , колегія суддів виходить із того, що спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був малолітнім. Оскільки спадкодавець ОСОБА_6 був батьком спадкоємця ОСОБА_2 , то останній знав, або повинен був знати про смерть свого батька в 2003 році і про те, що після його смерті залишилась спадщина, а тому за захистом своїх прав він повинен був звернутись з віндикаційним позовом протягом 3-х років з моменту досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , враховуючи також тк, що у спадковій спірній квартирі АДРЕСА_1 він не проживав.

У зв`язку з викладеними обставинами, доводи позивача ОСОБА_2 про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише в 2020 році, після смерті своєї бабусі ОСОБА_8 , є безпідставними і направлені лише на те, щоб довести суду, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, про що до речі він до суду не звертався.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_1 та особисто вказаний відповідач просили застосувати у даній справі строки позовної давності до вимог позивача ОСОБА_2 , посилаючись на те, що строк на прийняття спадщини сплив 11.06.2004 року, тобто через 6 місяців, після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Оскільки позивач ОСОБА_2 став повнолітнім ІНФОРМАЦІЯ_6 , а до суду з даним позовом він звернувся лише 25.09.2020 року, то трирічний строк для прийняття спадщини пропущений ним без поважних причин, оскільки він достеменно знав про смерть свого батька ІНФОРМАЦІЯ_2 (протокольна заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності - т.2, а.с.5).

Аналізуючи правові позиції, яких дотримується Верховний Суд в своїх постановах від 27 березня 2019 року, у справі № 464/1723/14-ц (провадження № 61-25593св18); від 08 вересня 2021 року, у справі № 206/2703/19 (провадження № 61/18686св20); від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21), колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову, без поважних причин.

Що стосується позивача ОСОБА_3 , то відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бикова О.В. вважали, що він взагалі не прийняв спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 , а тому в задоволенні його позовних вимог має бути відмовлено за відсутністю правових підстав.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 , діюча в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього на той час ОСОБА_2 , із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріуса не звертались. Докази про постійне проживання із спадкодавцем також відсутні. Це виключає можливість вважати позивача ОСОБА_3 та померлу ОСОБА_5 особами, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 і, як наслідок, вважати їх особами, які вправі оскаржити всі дії стосовно спірного майна бабусі позивачів - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , вчинені нотаріусом за її життя.

Як уже було зазначено вище, звертаючись до суду з позовом в новій редакції, позивачі просили визнати факт прийняття спадщини ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 26 серпня 2004 року на ім`я бабусі позивачів ОСОБА_8 , в частині 3/8 спірної квартири, витребувати у ОСОБА_1 та визнати за кожним із позивачів право власності на 3/16 частини спірної квартири і припинити речові права ОСОБА_1 на 3/8 частини цієї квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, так як діючий на час виникнення спірних правовідносин ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, не передбачає визнання факту прийняття спадщини.

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що заяви до нотаріуса позивача ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні і відсутні належні докази проживання вказаних осіб на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 на день смерті останнього.

Зазначені обставини також підтвердили в судовому засіданні і свідки, якими були як обидва позивачі, які наголошували, що вони фактично прийняли спадщину після смерті свого батька, так і свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 .

Більше того, допитаний у якості свідка ОСОБА_15 дав суду пояснення, що йому відомо, що позивачі, коли помер їх батько, проживали на вул.Кордонна м.Одеси разом з їх матір`ю, а не з ним.

Колегія суддів також зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 29.12.2006р. ОСОБА_8 уклала з ОСОБА_1 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , і він посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. (т.1, а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачів ОСОБА_5 (т.1, а.с.208), після смерті якої позивачі прийняли спадщину, та отримали відповідні Свідоцтва (т.1, а.с.240-звор., 242).

Що стосується висновку суду про неналежний спосіб захисту позивачами своїх прав, то колегія суддів зазначає, що під неналежним способом захисту слід розуміти такий, що не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову.

Так, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Вимоги щодо визнання фактів прийняття ОСОБА_5 і ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_6 у вигляді 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 не мають юридичного значення для позивачів, такі вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у встановлених судом правовідносинах, оскільки зазначені особи не були зареєстровані у вказаній квартирі, і належним способом захисту було б встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, як того вимагає ч. 3 ст.1268 ЦК України.

Суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, у зв`язку з чим і відмовив в задоволенні позовних вимог.

При цьому суд зазначив, що оскільки обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не має юридичного значення для позивачів, то він є не належним, а самостійних, або інших, підстав для задоволення позову в частині визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в частині 3/8 її частин, яке видано 26.08.2004р.; витребування певних часток квартири АДРЕСА_1 із чужого володіння ОСОБА_1 на користь позивачів, і припинення речових прав ОСОБА_1 на такі частки квартири - не має, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

Однак, судом не було враховано, що позивачі, окрім посилання на статті ЦК УРСР, в редакції 1963 року, посилались на ст. 388 і ст. 1301 ЦК України 2003 року (т.1, а.с.147).

Таким чином, рішення суду, в частині мотивування відмови в задоволенні позовних вимог позивачів підлягає зміні, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість доводів заявника апеляційної скарги про те, що суду слід змінити підстави відмови в задоволенні поновних вимог, вказавши, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 є не неналежний спосіб захисту його прав, а пропуск ним строку позовної давності.

Що стосується зміни підстав відмови в задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_3 , то заявник апеляційної скарги просить рішення суду в цій частині також змінити і вказати, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 є їх безпідставність, оскільки судом обгрунтовано встановлено відсутність доказів як постійного проживання ОСОБА_3 і його матері ОСОБА_5 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на день смерті останнього, так і звернення ОСОБА_3 і ОСОБА_5 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк після смерті ОСОБА_6 .

Оскільки судом першої інстанції не було враховано, що позивачі, окрім посилання на статті ЦК УРСР, в редакції 1963 року, посилались на ст. 388 і ст. 1301 ЦК України 2003 року (т.1, а.с.147), то оскаржуване рішення суду, в частині мотивування відмови в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_3 , також підлягає зміні, а апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню.

З підстав викладеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бикової О.В. та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог також і позивача ОСОБА_3 і вказати про те, що в задоволенні його позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Крім викладеного, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що позивачами одночасно заявлено до суду як віндикаційний так і негаторний позови, що не передбачено діючим цивільним законодавством, так як витребувати майно або його частку на підставі ст. 388 ЦК України, на яку є посилання в позовній заяві в новій редакції (т.1, а.с.147), може тільки його власник, а тому одночасне витребування майна або його частки і визнання права власності на це майно або його частки, є неможливим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, в частині мотивування відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

У зв`язку з викладеними обставинами оскаржуване рішення суду слід змінити в його мотивувальній частині і вказати про зміну мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 через їх безпідставність, ОСОБА_2 через пропуск позовної давності до вимог індикаційного характеру.

В іншій частині рішення суду ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим в іншій частині його слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_16 судові витрати за подання апеляційної скарги в повному розмірі 10 716, 30 грн. (т.2, а.с.76, 77, 85).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бикової Оксани Володимирівни задовольнити.

Мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року змінити і вказати, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за їх безпідставністю, а в задоволенні віндикаційних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити через пропуск строку позовної давності.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5358,15 грн. (п`ять тисяч триста п`ятдесят вісім гривень 15 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5358,15 грн. (п`ять тисяч триста п`ятдесят вісім гривень 15 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк