ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про зупинення провадження

24 січня 2023 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3

третьої особа Приватний нотаріус Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенка Володимир Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року, ухваленого суддею Гончаровою А.О. у м.Слов`янськ Донецької області, повний текст судового рішення складено 28 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та гаражу по АДРЕСА_3 .

19.03.2018 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

18.09.2018 року нотаріус видав позивачам постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що за місяць до своєї смерті ОСОБА_4 заповів все майно невідомій громадянці ОСОБА_3 .

Зазначив, що протягом останніх двох років свого життя його батько мав деякі психічні розлади, скаржився на головний біль, йому марилось, що його хтось переслідує, був агресивним, від медичного обстеження відмовлявся. Вважає, що відповідач скористалась станом його батька та змусила його скласти заповіт на її ім`я. Через місяць після складання заповіту його батько помер. Вважає, що при складанні заповіту волевиявлення його батька не було вільним.

В зв`язку з викладеним, просив визнати заповіт, складений на ім`я ОСОБА_3 його батьком недійсним.

12.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

Дана позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та гаражу по АДРЕСА_3 .

19.03.2018 року позивачі звернулись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

18.09.2018 року нотаріус видав позивачам постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що за місяць до своєї смерті ОСОБА_4 заповів все майно невідомій громадянці ОСОБА_3 .

Звертаючись до нотаріальної контори ОСОБА_1 була впевнена, що перебуває у шлюбі, але з`ясувалось, що 13.04.2016 року шлюб між нею та покійним чоловіком було розірвано на підставі рішення Слов`янського міськрайсуду. Також, вона дізналась, що заповіт, який був складений в серпні 2015 року на користь сина покійного чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_5 було анульовано в наслідок того, що пізніше був складений заповіт на відповідача.

14.09.2007 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 . Фактично вони почали мешкати родиною з січня 2006 року, мешкали в будинку матері покійного чоловіка в будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати її покійного чоловіка - ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з будинку АДРЕСА_1 . 21.08.2006 року її покійний чоловік отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері. На час прийняття спадщини домоволодіння складалось в житлового будинку загальною площею 48,5 кв.м, житлова площа 26.1 кв.м, літної кухні, льоху, сараю, вбиральні, паркану, 1/2 частки колодязю, водопроводу. Будівельна вартість домоволодіння складала 50 207 грн., інвентаризаційна вартість 22 090 грн.

В 2007 році вони вирішили перебудувати будинок. Будівництво будинку та господарських споруд закінчилось в 2008 році, в 2011 році побудували лазню. Вартість майна в наслідок перебудов та нового будівництва збільшилась з 50 207 грн. до 350 000 грн., тобто вони фактично створили нове майно. Будівництво здійснювалось за кошти ОСОБА_1 , вона працювала і отримувала доволі не малу заробітну платню, також їм надавали матеріальну допомогу син покійного від першого шлюбу ОСОБА_2 та її діти, покійний був громадянином Росії і не мав доходу на території України.

В 2015 році відносини між ОСОБА_1 та покійним чоловіком були складні, психологічний стан її покійного чоловіка в наслідок бойових дій в 2014 році погіршився, у нього з`явилась манія переслідування, нав`язливі ідеї. Після спроби покійного чоловіка підпалити будинок, вона напередодні 2016 року під новий рік змушена була піти жити до своєї доньки. У січні 2015 року покійний склав заповіт на її ім`я і поїхав до родичів в Росію, по поверненню в серпні 2015 року вона вмовила його переписати заповіт на користь ОСОБА_2 , його сина від першого шлюбу, вони зробили інвентаризацію будинку та повідомили про своє рішення ОСОБА_2 . Протягом 2017 року її відносини з покійним чоловіком зводились до нечастих зустрічей та телефонних розмов. Її донька спілкувалась з покійним, протягом 2016 року приходила готувала їжу, прала та доглядала за подвір`ям. Але наприкінці 2016 року покійний чоловік посварився і з нею. В березні 2018 року їй зателефонували сусіди та повідомили, що чоловік помер, вона зателефонувала його сину. В будинку вони застали невідому жінку - ОСОБА_3 , яка повідомила їм, що вона нова власниця будинку.

ОСОБА_1 зазначає, що за час її з ОСОБА_4 шлюбу вартість майна значно збільшилась, вартість будинку і споруд становить - 350 510 грн., тобто, вона має право вимагати визнання майна сумісною власністю подружжя, та має право на 1/2 частку будинку та споруд.

В зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просила визнати будинок АДРЕСА_4 сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенка Володимира Миколайовича про визнання заповіту недійсним, скасування заповіту, визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію понесених витрат на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 438 824 (чотириста тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Заходи забезпечення позову, накладені на підставі ухвали Слов`янського міськрайонного суду від 14.12.2018 року скасовані.

Скасовано арешт, накладений на будинок АДРЕСА_1 та заборону приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенку Володимиру Миколайовичу видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будинок АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2021 року вирішено питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування, ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що більш ніж через рік після закінчення підготовчого судового засідання 16.09.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, якою було змінено саме предмет позову з «визнання права власності на частину домоволодіння» на «стягнення Ѕ частки коштів витрачених на будівництво».

Окрім того, скаржник наголошує на тому, що оскільки судом було відмовлено у позовній вимозі про визнання коштів спільним майном подружжя, правові підстави для стягнення з неї на користь позивача ОСОБА_1 Ѕ частки таких коштів також відсутні.

Окрім того, скаржник вважає, що рішення не відповідає критеріям розумності та справедливості, оскільки з неї стягнуто на користь позивача 438 824,50 грн., що є Ѕ частки вартості здійснених поліпшень у будинку, тоді, як за п.4 висновку експерта №7860/7861 від 31.05.2021 судової будівельно-технічної експертизи вартість аналогічного будинку становить 300 730 грн.

Звертає увагу на те, що спірний будинок входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 і вона є єдиним спадкоємцем за заповітом.

Також відповідач зазначає, що ремонт та реконструкція житла, в якому мешкали ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 проводились в період з 2007 по 2011 рік та здійснювались з метою поліпшення умов життя в інтересах сім`ї, тому ремонтні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають, а віднесення проведених у будинку робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення.

Вказує, що позивачем не визначений та не доведений об`єм та вартість робіт та поліпшень зроблених у будинку, здійснених понад обов`язок, передбачений ст.156 ЖК УРСР.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Статіва О.В., вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження у справі необхідно зупинити, з огляду на наступне.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України зазначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

06 липня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою передав справу №511/2303/19 за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року у складі судді Бобровської І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у складі колегії суддів Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я. на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на пункт 7 Перехідний положень Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), вбачаючи підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду керувався такими міркуваннями.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177 179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу(виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21).

Виходячи з перелічених вище висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

У той же час у постанові від 22 травня 2019 року у справі №127/6698/16-ц (провадження № 61-18773св18) Верховний Суд вважав за можливе проведення поділу житлового будинку з господарськими спорудами без урахування самочинних будівель та прибудов.

Неоднозначно вирішувалось у судовій практиці проблема визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва самочинно збудованих об`єктів

У постанові від 03 червня 2020 року у справі №722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18) Верховний Суд зробив висновок про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності та поділ домоволодіння між подружжям з посиланням на те, що гараж літ. «Г», літня кухня літ. «М», сарай літ. «Н» є самочинним будівництвом, а визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів, є неправильно обраним способом захисту. Отже зробив висновок, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі №722/823/17-ц (провадження №61-45361св18) Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю із дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не підлягають до застосування.

У той же час при вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд України зазначив, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова від 18 листопада 2015 року по справі 6-338цс15).

У постанові від 16 грудня 2015 року по справі 6-2710цс15 Верховний Суд України звернув увагу, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15).

У постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України, пославшись, зокрема на те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, залишив в силі рішення суду першої інстанції про визнання за позивачкою права співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва, яке фактично експлуатується.

У постанові від 25 березня 2020 року у справі №715/1347/14-ц (провадження № 61-34987св18) Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що самочинне будівництво підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на будівельні матеріали, які були використанні при будівництві у відповідності до судової будівельно-технічної експертизи, де зазначено, що в процесі самочинного будівництва житлових будинків літ. «А», літ. «Ж», господарських будівель та споруд, використано будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які підлягають поділу. Верховний Суд вказав, що самочинно збудовані житлові будинки, господарські будівлі і споруди не підлягають визнанню об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Водночас будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва, є майном, набутим подружжям під час шлюбу.

У постанові Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі №414/277/17 (провадження №61-2934св19) зазначено, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Верховний Суд погодився із висновком про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на сарай, вартість витрачених матеріалів на спорудження якого становить 30 000 грн, оскільки вказаний сарай є самочинним будівництвом, і вказав, що визнання права власності за особою на частину будівельних матеріалів, використаних подружжям в процесі будівництва незавершеного житлового будинку в порядку поділу майна подружжя, є законним, проте такі позовні вимоги не заявлялися.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20) суд касаційної інстанції погодився з висновком про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва прибудов літ. «а1» та літ. «а5», стягнення з відповідача їх вартості та припинення права власності позивача на 1/2 частину будівельних матеріалів.

Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо можливості спадкування будівельних матеріалів, які входять до спадкової маси та являють собою самочинне будівництво (зокрема у постанові 01 квітня 2019 року у справі № 569/15959/16-ц (провадження № 61-31923св18), від 16 грудня 2019 року у справі № 489/1685/15-ц (провадження № 61-33873св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 520/448/17 (провадження № 61-19412св19)).

Вказане свідчить про неоднозначне застосування норм матеріального права при вирішенні спорів про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкт самочинного будівництва та його поділ, призводить у деяких випадках до обмеження права власності одного з подружжя.

Частиною третьою статті 376 ЦК України передбачена можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 11/173-06 звертала увагу, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкт, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Задовольняючи позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, господарський суд повинен перевірити, чи не порушує це прав і законних інтересів інших осіб, у тому числі, суміжних землекористувачів, чи не створює самочинно збудоване майно загрози життю і здоров`ю людей, майну фізичних та юридичних осіб, іншим чином не порушує права третіх осіб.

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Враховуючи викладене, баланс прав та інтересів співвласників, з метою формування сталої судової практики у спірних правовідносинах колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування статей 328, 331, 376 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-338цс15, і визнати наявність у подружжя права на визнання у судовому порядку права власності на самочинно побудований, реконструйований об`єкт нерухомого майна (а не матеріали й конструкції, з яких він побудований і перелік яких точно встановити достатньо складно), який знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві власності чи користування (оренди) подружжю (одному з них), та відповідає містобудівній документації, цільовому призначенню земельної ділянки і вимогам щодо надійної й безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкту, з подальшим прийняттям в експлуатацію у передбаченому чинним законодавством порядку.

Оскільки, правовідносини у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натуріта у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенко Володимир Миколайович, про визнання заповіту недійсним, скасування заповіту, визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсаціїє майже аналогічними, колегія суддів вважає за необхідне, з власної ініціативи зупинити апеляційне провадження у цій справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №511/2303/19.

Керуючись п.10 ч.1 ст.252, п.14 ч.1 ст.253, ст.ст.260,381 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

УХВАЛИВ

Зупинити апеляційне провадження у справі №243/11144/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Слов`янського міського нотаріального округу Таранушенко Володимир Миколайович, про визнання заповіту недійсним, скасування заповіту, визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації, до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №511/2303/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: