Справа № 128/846/19
Провадження № 22-ц/801/148/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 рокуСправа № 128/846/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року, ухвалене суддею Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І.,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та уточнюючи позовні вимоги, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності земельні ділянки розміром 0,0915 га, 0,099 га, та поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 ідеальні частки вказаних земельних ділянок.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 01.06.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24.10.2017 було розірвано. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу ними було придбано земельні ділянки, а в 2017 році на земельній ділянці розміром 0,099 га сторони розпочали будівництво житлового будинку, який на даний час не зданий в експлуатацію.
Позивач вказує, що вона безпосередньо приймала активну фінансову участь, як в придбанні земельних ділянок, так і у будівництві житлового будинку, який розташований на одній із земельних ділянок, оскільки працювала в МКП «Медичний стоматцентр», де отримувала достойну заробітну плату. Проте відповідач не погоджується в добровільному порядку розділити спільно набуте майно.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому просив відмовити в задоволені прозову. Вказує, що позивач не надала належних доказів щодо її участі в будівництві будинку, про його існування вона довідалась недавно. Зазначає, що земельні ділянки було придбано в 2014 та 2016 роках, а будинок було збудовано за власні кошти відповідача після розірвання шлюбу з позивачем. Разом із тим погоджується на виділ позивачу земельної ділянки, яка вільна від забудови та погоджується виплатити необхідну грошову компенсацію.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року позов задоволено. Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельні ділянки розміром 0,0915 га та 0,099 га. Визнано за позивачем право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки розміром 0,0915 га, та 1/2 ідеальну частку земельної ділянки розміром 0,099 га. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково та визнати за позивачем право власності на одну земельну ділянку розміром 0,0915 га.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції розглядаючи справу тривалий час не закривав підготовче провадження та не призначав справу до судового розгляду. Також розглянув справу у відсутність відповідача. Зазначає,що матеріали справи не містять доказів щодо участі позивача в будівництві будинку. Земельні ділянки було придбано в 2014 та 2016 роках, а будинок було збудовано за власні кошти відповідача в 2018 році після розірвання шлюбу з позивачем. Вказує, що в частині поділу земельних ділянок в спосіб, визначений позивачем, а саме: виділення кожному з них по 1/2 реальної частки в натурі є таким, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду та буде спричиняти постійні конфлікти між сторонами. Це в свою чергу негативно відобразиться на психологічному стані як колишніх членів подружжя, так і спільних дітей. Відповідач не заперечує щодо того, щоб за позивачем було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0915 га.
В свою чергу позивач подала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судове засіданні позивач не з`явилася, про причини своєї нявки суд не повідомила.

Її адвокат 24.01.2023 на електронну адресу суду подав заяву про відкладенням розгляду справи, в зв`язку із тим що отримав повістку про виклик до військомату та у зв`язку з цим проходження комісії в лікарні. При цьому належних доказів на підтвердження цій обставині не надав.
Водночас 24.01.2023 на електронну адресу суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. На підтвердження свого стану здоров`я ОСОБА_1 надав консультативний висновок кардіогола від 23.01.2023.Однак вказаний висновок свідчить лише про обстеження скаржника та підтверджує факт його перебування на лікуванні. Доказів, які б підтверджували неможливість приймати участь в розгляді справи на час подання такої заяви, матеріали справи не містять.

Адвокат відповідача до судового засідання не з`явилась з невідомих суду причин.

Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 294 КУпАП, зважаючи на те, що причини неявки сторін, з урахуванням обставин справи, суд не розцінює як поважні, а також те ,що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, суд вирішив розглянути її у відсутність нез`явившихся осіб.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом установлено, що з 01.06.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24.10.2017 розірвано. Сторони проживають окремо. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В період перебування в зареєстрованому шлюбі відповідач ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку розміром 0,0915га , кадастровий номер :01:007:0636, розташовану у Вінницькій області Вінницького району, с/рада Агрономічна та земельну ділянку площею 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196, розташовану у Вінницька область Вінницький район, с/рада Бохоницька, «Ветеран» ДСООГ.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, тому земельні ділянки підлягають поділу між ними. Також суд, вирішуючи спір, врахував і те, що на виплату компенсації за свою частку у спільній сумісній власності позивач не претендує, позовні вимоги нею щодо виплати такої компенсації не заявлялись.
Вінницький апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Між сторонами виник спір з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Статтею 69 СК України установлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ч.1 до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між: ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 СК України).

Ч.3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності .
Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Як вбачається із матеріалів справи, під час перебування у шлюбі сторонами придбано земельні ділянки, які були оформлені на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

Вказана обставина сторонами не заперечується у справі та підтверджена належними доказами.
Поділити майно сторони за спільною домовленістю не можуть.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, сторонами було придбано спірні земельні ділянки під час шлюбу, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що вони були оформлені на ОСОБА_1 .
Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, тому вони підлягають поділу за кожним з них на рівні ідеальні частки.
З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

ОСОБА_2 надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Водночас судом правильно вказано, що так як на виплату компенсації за свою частку у спільній сумісній власності позивач не претендує та не просить стягнути на її користь з відповідача різницю вартості майна.
В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Подаючи відзив на позовну заяву в суд першої інстанції та звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач просив ухвалити рішення про поділ майна шляхом виділу позивачу земельної ділянки , вільної від забудови.

Вінницький апеляційний суд не приймає до уваги ці доводи, оскільки вимоги апеляційної скарги виходять за межі заявлених позовних вимог і не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Звертає увагу також на те, що відповідач, не погоджуючись з запропонованим варіантом поділу майна, з зустрічним позовом до позивача не звернувся, хоча не був позбавлений такої можливості.

Вінницький апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 12000,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору від 10.05.2019 професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції надавав адвокат Шибінський О.В., повноваження якого підтверджуються ордером серії ВН № 083443 та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №626.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду договір; акт №28 до Угоди про надання правової допомоги №23 від 10.05.2019 та рахунок фактуру № 23 від 10.05.2019 про сплату адвокатові Шибінському О.В. гонорару за даним позовом в розмірі 12000 грн. 00 коп..

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 12000,00 гривень з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу є значно завищеними, необґрунтованими та неспівмірними є безпідставними. Відповідач не довів неспівмірність таких витрат, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.
Також скаржник зазначає щодо походження коштів на будівництво будинку який розташований на земельній ділянці, однак дані твердження не приймаються до уваги, оскільки не були предметом розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того, позов в частині поділу вартості незавершеного будівництва житлового будинку за клопотанням позивача ухвалою суду залишено без розгляду.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко
О.В. Ковальчук
Т.Б. Сало