Справа № 397/715/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.03.2023 смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Максимович І.В.,

секретаря судового засідання Рум`янцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом представника - адвоката Загороднього Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Загородній І.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- розірвати трудовий договір, укладений між державним підприємством "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" та ОСОБА_1 , з 04.08.2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України;

- зобов`язати державне підприємство "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" внести належні записи про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до трудової книжки ОСОБА_1 та видати йому належно оформлену трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, провести з ним розрахунок при звільненні.

В обгрунтування позову представник позивача вказав, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи трактористом-машиністом. 19.07.2022 року, не бажаючи перебувати в трудових відносинах з відповідачем, ОСОБА_1 через засоби поштового зв' язку Укрпошти подано до відповідача заяву від 19.07.2022 року про звільнення з роботи за власним бажанням. Вказана заява отримана відповідачем, проте останнім жодних дій, спрямованих на звільнення позивача з роботи відповідно до поданої ним заяви вчинено не було. 04.08.2022 року позивач повторно звернувся з аналогічною заявою до відповідача, однак до цього часу його не звільнено з роботи. Позивач вважає, що залишення відповідачем без розгляду його заяви про звільнення з роботи від 19.07.2022 року порушує його трудові права, в тому числі щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Належним способом захисту трудових прав позивача є розірвання в судовому порядку трудового договору, укладеного між відповідачем та позивачем з 04.08.2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, а також зобов`язання відповідача внести належні записи про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до трудової книжки позивача, видати йому належно оформлену трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, провести з ним розрахунок при звільненні.

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 27.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.15-17).

21.11.2022 року представник відповідача надала заяву про продовження строку для подання зустрічного позову та відзиву на позовну заяву про розірвання договору (а.с.39-43).

11.01.2023 року представник позивача подав заперечення на заяву про продовження строку для подання зустрічного позову та відзиву на позовну заяву (а.с.53-56).

Ухвалою суду від 11.01.2023 року у задоволенні заяви представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та подання зустрічного позову відмовлено; закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.59-62).

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися; представник подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги позивача повністю підтримав та просив їх задовольнити (а.с.75).

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, подала заяву про визнання позову в повному обсязі та розгляд справи без їх участі (а.с.77).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, представником відповідача подано заяву про визнання позову (а.с.77).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право , зокрема: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідно до ч.1, 2 ст.64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Повноваження представника відповідача підтверджуються виданими адвокатським об`єднанням «Ревелін інформейшн груп» ордерами на надання правничої (правової) допомоги ДП ДГ «Ставидлянське» ІСГС НААН України, відповідно до яких повноваження адвоката не обмежуються (а.с.35, 67) та Договором про надання правової допомоги від 30.03.2021 року, укладеним між ДП «ДГ «Ставидлянське» ІСГСНААН» в особі директора Малюги О.В. та Адвокатським об`єднанням «Ревелін інформейшн груп» в особі керуючого партнера Кеєра О.Ю., відповідно до п.2.1.3 якого представництво здійснюється без будь-яких процесуальних обмежень (а.с.78-80).

Також суд зауважує, що відповідно до п.7.1 та п.7.6 вищевказаного Договору про надання правової допомоги від 30.03.2021 року, даний договір укладений терміном на 1 рік та набирає чинності з моменту його підписання Сторонами (їх уповноваженими представниками); після закінчення строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається поновлений на такий самий строк.

Отже, представник відповідача адвокат Головачева О.М. вправі подати заяву про визнання позову.

Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи клопотання відповідача про те, що не заперечує проти задоволення вимог позивача, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу без участі сторін, за наслідками чого винести рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вони є обґрунтовані та не суперечать законодавству, яке регулює трудові правовідносини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, № 63566/00Л).

Судом встановлено, що 19.07.2022 року позивачем ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку Укрпошти, директору ДПДГ «Ставидлянське» Малюзі О.В. подано заяву про звільнення з посади тракториста-машиніста за власним бажанням, яка отримана останнім 21.07.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого повідомлення (а.с. 8, 9).

04.08.2022 року позивачем ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку Укрпошти, директору ДПДГ «Ставидлянське» Малюзі О.В. подано заяву про звільнення його з роботи за власним бажання. У даній заяві позивач вказав, що 19.07.2022 року ним через засоби поштового зв`язку Укрпошти було подано до ДПДГ «Ставидлянське» заяву від 19.07.2022 року про звільнення його з посади тракториста-машиніста за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Вказану заяву отримано ДПДГ «Ставидлянське» 21.07.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого відправлення №778. З огляду на положення ч.1 ст.38 та ч.4 ст.241-1 КЗпП, отримання 21.07.2022 року ДПДГ «Ставидлянське» його заяви від 19.07.2022 року про бажане та сплив двотижневого строку попередження працівником роботодавця про звільнення припадає 04.08.2022 року, а відтак саме 04.08.2022 року ДПДГ «Ставидлянське» зобов`язане звільнити його з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України відповідно до його заяви від 19.07.2022 року. При цьому, одностороннє збільшення чи зменшення роботодавцем двотижневого строку, встановленого ч.1 ст.38 КЗпП України не допускається. 04.08.2022 року він з`явився до ДПДГ «Ставидлянське» для отримання копії наказу про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, трудової книжки та отримання розрахунку при звільненні, але ДПДГ «Ставидлянське» всього цього зроблено не було, як і не було вчинено жодних дій спрямованих на звільнення. У зв`язку з цим повідомив, що не бажає перебувати у трудових відносинах із ДПДГ «Ставидлянське» та вимагав негайно звільнити його з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до даної ним заяви від 19.07.2022 року про звільнення з роботи (а.с.10-11).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Представником позивача у позовній заяві вказано, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ДП «ДГ «Ставидлянське» Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України», працюючи трактористом-машиністом.

Представником відповідача подана заява про визнання позовних вимог позивача (у тому числі розірвання трудового договору), тобто не оспорюється факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем.

Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України , працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 153/1585/20: «Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 12 квітня 2018 року у справі 61-678св17 та від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17.

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22) вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення».

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.01.2023 року у справі №752/6272/21 (провадження № 61-7408св22).

Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана.

Позивач у заяві про звільнення від 19.07.2022 року не визначив датою звільнення день подання заяви, та зі спливом двотижневого строку не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану ним заяву про звільнення, навпаки, повторно, 04.08.2022 року подав заяву, в якій вимагав звільнити його з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до поданої ним заяви від 19.07.2022 року.

Таким чином, оскільки позивач не був звільненим у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, суд приходить до висновку про порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення, що є підставою для задоволення позову про розірвання трудового договору.

Оскільки заява позивача про звільнення за власним бажанням від 19.07.2022 року отримана відповідачем 21.07.2022 року, двотижневий строк, визначений ч.1 ст.38 КЗпП України, сплинув 04.08.2022 року, датою звільнення ОСОБА_1 слід вважати 04.08.2022 року.

Будь-яких належних, допустимих і достовірних доказів про повне або часткове спростування позовних вимог позивача, відповідачем суду не надано. Навпаки, представником відповідача подано заяву про визнання позовних вимог.

За таких обставин, позов про розірвання трудового договору підлягає задоволенню.

Крім того, представник позивача просить зобов`язати Державне підприємство "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" внести належні записи про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до трудової книжки ОСОБА_1 та видати йому належно оформлену трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, провести з ним розрахунок при звільненні.

Статтею 47 КЗпП визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).

Питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням, виготовленням, постачанням і обліком, регулюються КЗпП України, постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 р. № 301, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідно до п.2.26, п.4.1 вищевказаної Інструкції № 58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктом 4.2 вказаної Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому

поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.02.2023 року у справі № 153/1585/20 (провадження № 61-15556св21).

Враховуючи те, що відповідачем не виконано вимоги трудового законодавства щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, не видано йому трудову книжку, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача внести належні записи про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до трудової книжки позивача та видачу йому належно оформленої трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, проведення з ним розрахунку при звільненні.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1984,80 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 206, 259, 263, 264, 265, 268, 353-354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов представника - адвоката Загороднього Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Розірвати трудовий договір, укладений між Державним підприємством "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" та ОСОБА_1 з 04.08.2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням).

Зобов`язати Державне підприємство "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" внести належні записи про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до трудової книжки ОСОБА_1 та видати йому належно оформлену трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, провести з ним розрахунок при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1984 гривні 80 копійок.

На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 10.03.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Загородній Ігор Володимирович, адреса місця знаходження: 27330, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Красносілка, вул. Миру,5, діє на підставі ордеру серія ВА №1041178 від 25.10.2022 року.

Відповідач: Державне підприємство "Дослідне господарство "Ставидлянське" Інституту сільського господарства степу Національної академії аграрних наук України" , адреса місця знаходження: 27332, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Ставидла, вул. Центральна,18, .

Представник відповідача: адвокат Головачева Ольга Миколаївна, адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 , діє на підставі ордеру серія АІ №1308426 від 18.11.2022 року та договору про надання правової допомоги від 30.03.2021 року.

Суддя: І.В. Максимович