ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/2522/20 Номер провадження 22-ц/814/1132/23Головуючий у 1-й інстанції Зяброва О.Г. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Хіль Л.М.,

судді Дорош А.І., Дряниці Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Привілля» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року по справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Привілля» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ПСП «Агрофірма «Привілля» звернулось до суду з вказаним позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 збитки у вигляді витрат у зв`язку з виконання підготовчих польових робіт у розмірі 34573,89 грн; збитки у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) в розмірі 46812, 80 грн.; судові витрати в розмірі 7102 грн., які складаються з: 5000 грн. витрати на професійну правничу допомогу, 2102 грн. сплата судового збору.

Вказувало, що вони здійснюють господарську діяльність щодо землеробства та вирощування сільськогосподарських культур, що є одним з напрямів виробничої діяльності підприємства.

З цією метою, ПСП «Агрофірма «Привілля» вже на протязі багатьох років орендує земельні ділянки, які належать по праву власності фізичним особам. Зокрема, в господарській діяльності ПСП «Агрофірма «Привілля» кадастровий номер: :07:004:0047, місце розташування Привільська сільська рада, Троїцький район, Луганська область на підставі договору оренди землі, укладеного 10 жовтня 2013 року з орендодавцем ОСОБА_1 , якому дана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛГ № 041825 від 19.03.2003 р.

Вищезазначений договір оренди землі від 10 жовтня 2013 року, який укладений з орендодавцем ОСОБА_1 на п`ять років, є чинним та не припиненим. З урахуванням вищезазначеного строку дії права оренди, як речового права, позивач є орендарем вищезазначеної земельної ділянки, яка належіть на праві власності відповідачу.

Незважаючи на це, відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв орендовану останнім земельну ділянку.

Вказує, що після збирання врожаю 2018 року він, як землекористувач, підготував ґрунт під кукурудзу для посівної компанії 2019 року, проте, у подальшому з`ясувалось, що вона самовільно, за відсутності правових підстав, зайнята відповідачем, який засіяв цю ділянку ячменем, а згодом, у жовтні 2019 року, зібрав відповідний урожай цієї культури чим завдав на їх думку, ПСП « Агрофірма» Привілля», значних збитків.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року в задоволенні позову ПСП «Агрофірма «Привілля» до ОСОБА_1 про стягнення збитків відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ПСП «Агрофірма «Привілля» просило рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що при прийняті рішення суд першої інстанції вважав, що надані докази позивачем є недопустимими доказами, а допустимим доказом по справі є Акт комісії, створеної відповідно до порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284.

Зазначено, що ними надано належні та допустимі докази виходячи з наступного.

Так, у Троїцькому районі Луганської області ніколи не існувала та не працювала комісія, створена Троїцькою районною державною адміністрацію для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, створена на підставі порядку "Про визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам," затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 p. N 284. Вищевказана постанова Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 p. N 284 регулює відшкодування збитків власникам, у тому числі землекористувачам, але в цьому випадку спір виник саме між власником та законним землекористувачем, а збитки були спричинені саме власником, а не власнику третьою особою, тому вважають, що в цьому випадку акт комісії, створеною Троїцькою райдержадміністрацією не є виключним доказом, який може буте прийнятий судом. Тобто за законом, в даному випадку, такий акт не певним засобом доказування, і обставини можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок недодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про оренду землі» орендар має право на шкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками, зокрема, вважаються доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ПСП «Агрофірма «Привілля» укладено договір оренди землі, на підставі якого в оренду передається земельна ділянка загальною 8,83 га, кадастровий номер: :07:004:0047, місце розташування Привільська сільська рада, Троїцький район, Луганська область, якому дана земельна ділянка належить на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЛГ № 041825 від 19.03.2003 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору договір оренди укладений на 5 років, що підтверджується копією договору оренди землі.

10 жовтня 2013 року згідно акту прийому-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду вона була передана орендодавцем, а орендарем прийнято в строкове платне користування. Крім того, в цей же день були визначені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості).

07.10.2015 року зареєстровано право оренди вищезазначеної земельної ділянки за ПСП «Агрофірма «Привілля», що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень ЕЕТ 299033, індексний номер витягу 45598413 від 13.10.2015 року, який наданий реєстраційною службою Троїцького районного управління юстиції Луганської області.

23.04.2019 року позивач звернувся із заявою до Троїцького відділу поліції ГУНП України в Луганській області за фактом самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем, що підтверджується копією заяви та талоном-повідомленням про її прийняття.

Згідно Звіту про оцінку матеріального збитку, нанесеного ПСП «Агрофірма «Привілля», який зроблений ТОВ «Аргумент - Експерт» від 27 червня 2019 року, розмір матеріального збитку, який нанесено ПСП «Агрофірма Привілля» - орендарю шести земельних ділянок складає 195265. 18 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивчем не надано акт відповідної комісії, як належний та допустимий доказ, , так і будь-які докази того, що позивач взагалі звертався до такої комісії для визначення розміру збитків. Отже позивачем не доведено належними засобами доказування наявності всіх умов, необхідних для застосування цивільно-правової відповідальності.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Як вбачається з п. 13.1 Договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

З огляду на ст. 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передача об`єктів оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, виходячи з положень ст. 638 ЦК України, статтею 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

У Договорі позивачем та відповідачем передбачена обов`язкова умова набуття ним чинності підписання сторонами та державна реєстрація (п. 13.1).

ПСП «Агрофірма Привілля» виконало передбачений договором та законом обов`язок щодо проведення державної реєстрації права оренди землі 07 жовтня 2015 року, а тому договір оренди землі від 10 жовтня 2013 року набув чинності саме 07 жовтня 2015 року.

Отже, строк дії договору оренди землі на момент виникнення спірних правовідносин починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Згідно із ч.1 ст.631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Отже, строк оренди земельної ділянки (існування права оренди земельної ділянки) не може починатися раніше за строк дії договору оренди такої земельної ділянки. Строк дії договору земельної ділянки починається після набрання таким договором чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року №532/384/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічне положення закріплено у п.11.2.1 Договору оренди землі.

Таким чином, право оренди землі згідно Договору підлягало державній реєстрації, а тому до проведення реєстрації речового права на підставі Договору він не породжував ніяких прав та обов`язків між сторонами, і перебіг строку дії Договору почався з моменту набуття ним чинності, тобто проведення державної реєстрації.

Відповідач не звернув увагу на те, що приступивши у жовтні 2019 року до збору врожаю на спірної земельної ділянки, між сторонами спору існували договірні відносини щодо оренди спірної земельної ділянки. Тобто, під час обробки спірної земельної ділянки відповідачем, Договір оренди був чинним, останній, у передбаченому законом порядку його не оспорював.

Вирішуючи питання про відшкодування збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) та збитків слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Позивач також має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Подібні за змістом висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, та Верховним Судом у постановах: від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18.

Згідно з ч.1 ст. 28 Закону України Про оренду землі орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками, зокрема, вважаються доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.

Відповідно до пункту «д» частини 1 статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 2 статті 58 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути і підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно розмір збитків землекористувачів за законодавством визначається комісією, створеною райдержадміністрацією, виконавчим комітетом міських рад.

На підтвердження розміру збитків позивачем було надано суду звіт про оцінку матеріального збитку, нанесеного Приватному сільськогосподарському підприємству Агрофірма Привілля, який виконаний ТОВ Аргумент - Експерт від 27 червня 2019 року на замовлення позивача, та яким визначено розмір матеріального збитку, який спричинено Приватному сільськогосподарськомупідприємству АгрофірмаПривілля - орендарю шести земельних ділянок у розмірі 195265 грн. 18 коп.

Із вказаного звіту вбачається, що експерт не був попереджений у встановленому законом порядку про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих даних у звіті.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз`яснено, у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК особами, які її заподіяли.

У п.14 вказаної постанови роз`яснено, розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284.

Відповідно до п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до п.2 Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому зазначено, що неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття.

Відповідно до пункту 5 Порядку збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій.

Слід зазначити, акт відповідної комісії, як належний і допустимий доказ, в матеріалах справи відсутній. У матеріалах справи відсутні та позивачем не надані докази на підтвердження того, що він звертався до такої комісії для визначення розміру збитків.

Також слід зазначити, відповідна судова експертиза для визначення розміру матеріального збитку, який спричинено, як вказував позивач, відповідачами, судом у справі не призначалася. Із відповідним клопотанням про призначення судової експертизи учасники справи до суду не зверталися.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Привілля» у зв`язку із недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у Троїцькому районі Луганської області комісії, створеної Троїцькою районною державною адміністрацію для визначення та відшкодування збитків власникам землі а землекористувачам, не підтверджені жодними доказами. В справі відсутнє звернення позивача до державної адміністрації для визначення та відшкодування збитків. Отже позивачем не доведено належними засобами доказування наявності всіх умов, необхідних для застосування цивільно-правової відповідальності.

Судова колегія погоджується з судом першої інстанції, щодо висновку про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову в їх задоволенні.

В апеляційній скарзі не наведено нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарсього підприємства « Агрофірма» Привілля» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця

Повний текст постанови складено 23.01.2023 року