Постанова

Іменем України

24 березня 2023 року

м. Київ

справа № 646/1501/20

провадження № 61-15265св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року у складі судді Янцовської Т. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що умисним винесенням слідчими та прокурорами незаконних рішень під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 31 серпня 2015 року № 0000051 їй завдано моральну шкоду.

Просила стягнути з Державного бюджету України 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

25 березня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду: заяву про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 05/2-3593-20 та визнання недостовірним доказом довіреність від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20, заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2020 року Державної казначейської служби України та визнання недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України; уточнену заяву до позову про збільшення позовних вимог відповідно до пункту 3 частини другої статті 197 ЦПК України.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 05/2-3593-20 та визнання недостовірним доказом довіреність від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20, заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2020 року Державної казначейської служби України та визнання недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997, уточненої заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену заяву про збільшення ціни позову та розміру позовних вимог відповідно до пункту 2 частини другої статті 49, частин третьої, п`ятої статті 49, пунктів 3, 4 частини другої статті 197 ЦПК України.

07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2021 року Державної казначейської служби України та про визнання недостовірним доказом довіреності від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Також 07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреність від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті уточненої позовної заяви про збільшення ціни позову та розміру позовних вимог, заяви про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2021 року Державної казначейської служби України та недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року

№ 5-18-08/997, заяви про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреність від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20.

Уточнену позовну заяву, заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2021 року Державної казначейської служби України та недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997, заяву про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20, подані 07 травня 2021 року, повернено ОСОБА_1 .

Ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що уточнена позовна заява подана з порушенням частини п`ятої статті 49 ЦПК України, зокрема, заява позивача про уточнення позовних вимог не містить відомостей про направлення копії такої заяви іншим учасникам справи. Заяви про визнання недійсним відзиву Державної казначейської служби України від 08 квітня 2021 року та недостовірним доказом довіреності від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 і заяви про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20 не є заявами, які можуть бути прийняті до розгляду відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що за змістом оскаржуваних судових рішень позивачку фактично було позбавлено права на доступ до правосуддя, що є порушенням статті 55 Конституції України.

Суди безпідставно відмовили позивачці у прийнятті уточненої позовної заяви та інших заяв, поданих відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України. Суди прийняли оскаржувані рішення неповноважним складом суду.

Не враховано, що всупереч вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду відзив прокуратури на позовну заяву.

На порушення частини третьої статті 58, частини третьої статті 62 ЦПК України та статті 246 ЦК України представник прокуратури Крупська К. М. не додала до відзиву жодного установчого документа на підтвердження того, що станом на 25 березня 2020 року ОСОБА_2 був заступником прокурора області, був уповноважений видавати і підписувати довіреності від імені прокуратури.

Також, у порядку, встановленому законодавством України, не було посвідчено довіреність від 15 січня 2020 року на представництво інтересів Державної казначейської служби України Пузіковим В. А. Відзив, поданий останнім в інтересах Державної казначейської служби України, не виконано на бланку юридичної особи або із відтиском печатки чи штампу юридичної особи, був поданий до суду без реєстрації юридичної особи.

Частина перша статті 183 ЦПК України не містить вимог щодо надіслання копії заяви іншим учасникам справи.

При здійсненні суддею Янцовською Т. М. цивільного судочинства у вказаній справі було допущено створення реального конфлікту інтересів, що вказує на порушення вимог пунктів 3, 4 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Усупереч вимогам пунктів 2-4 частини першої статті 260 ЦПК України ухвала суду першої інстанції не містить належним чином обґрунтованих мотивів відмови у прийнятті заяв позивача. Аналогічні порушення допущено також апеляційним судом під час перегляду оскаржуваної ухвали. Крім того, суд першої інстанції вирішив питання щодо прийнятності заяв позивача з порушенням права останньої бути присутньою у судовому засіданні, що відповідно до положень пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК Украни є підставою для обов`язкового скасування судового рішення, що було проігноровано судом апеляційної інстанції.

Аргументи інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребуваноматеріали справи.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Підставою касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України заявник зазначає: суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме статті 49, 183, 197, 199, 217 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

25 березня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 05/2-3593-20 та визнання недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20, заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2020 року Державної казначейської служби України та визнання недостовірним доказом довіреності від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України, уточнену заяву до позову про збільшення позовних вимог відповідно до пункту 3 частини другої статті 197 ЦПК України.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті заяви про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 05/2-3593-20 та визнання недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20, заяви про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2020 року Державної казначейської служби України та визнання недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997, уточненої заяви про збільшення позовних вимог.

07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену заяву про збільшення ціни позову та розміру позовних вимог (вх. № 13277 від 11 травня 2021 року) відповідно до пункту 2 частини другої статті 49, частин третьої, п`ятої статті 49, пунктів 3, 4 частини другої статті 197 ЦПК України.

07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2021 року Державної казначейської служби України та про визнання недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 (вх. № 13278 від 11 травня 2021 року) відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Також 07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреність від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20 (вх. № 13279 від 11 травня 2021 року)у порядку частини третьоїстатті 199 ЦПК України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Верховний Суд зазначає, що право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до пункту 2 частини другої, частини п`ятої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Отже, частиною п`ятою статті 49 ЦПК України на позивача покладено обов`язок додати до заяви про збільшення або зменшення позовних вимог докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Суди встановили, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка направила уточнену позовну заяву іншим учасникам справи.

Також з матеріалів справи випливає, що ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року ОСОБА_1 вже було відмовлено у прийнятті, зокрема, уточненої заяви про збільшення позовних вимог від 25 березня 2021 року.

У цій ухвалі суд першої інстанції виходив з того, що заява позивачки ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 25 березня 2021 року не містить відомостей про направлення копії такої заяви іншим учасникам справи.

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримала ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року (а. с. 9, т. 2).

Позивачка, отримавши ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року про повернення, зокрема, уточненої заяви про збільшення позовних вимог від 25 березня 2021 року, 07 травня 2022 року повторно звернулась з уточненою заявою про збільшення позовних вимог, не виконавши вимоги частини п`ятою статті 49 ЦПК України.

Враховуючи, що заяву про уточнення позовних вимог позивачкою подано без додержання вимог частини п`ятої статті 49 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у прийнятті та повернув відповідну заяву позивачці.

Також 07 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяви:

- про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2021 року Державної казначейської служби України та про визнання недостовірним доказом довіреність від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

- про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20 відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 199 ЦПК України, якщо позивачем до закінчення підготовчого провадження подано заяву про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, суд надає відповідачу, іншим учасникам справи час на підготовку своїх пояснень та заперечень з приводу поданої заяви.

Згідно з частиною третьою статті 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 357/8533/19 (провадження № 61-5165св20) викладено такий правовий висновок: «Системне тлумачення положень частини третьої статті 199, частини третьої статті 264 ЦПК України дає підстави Верховному Суду дійти висновку, що заява про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, яку має право подати позивач відповідно до вказаних положень цивільного процесуального закону, за змістом є новою вимогою, отже, її зміст має відповідати статті 175 ЦПК України.».

У поданих відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України заявах позивачка просила визнати недійсними відзиви відповідачів та правочини - довіреності.

Аналізуючи зміст указаної норми, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що заява про визнання недійсним відзиву Державної казначейської служби України від 08 квітня 2021 року та недостовірним доказом довіреності від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997 і заява про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 02/2-3593-20 та недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року № 05/2-3593-20 не є заявами, які можуть бути прийняті до розгляду відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 199 ЦПК України заява про визнання недійсним правочину має містити обґрунтування, що правочин пов`язаний з предметом спору, він суперечить закону, а позивачка не могла включити відповідну вимогу до позовної заяви з незалежних від неї причин.

Визнання недійсними відповідних довіреностей (правочинів) не пов`язане з предметом спору (відшкодування шкоди), тому твердження позивачки про порушення судами частини третьої статті 199 ЦПК України є безпідставними.

Верховний Суд також зазначає, що нормами цивільного процесуального законодавства України не передбачено можливості визнання відзиву недійсним.

Натомість заперечити проти відзивів відповідачів позивачка може шляхом подання відповіді на відзив.

Згідно з частиною першою статті статті 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Відповідно до частини першої статті 199 ЦПК України у строк, встановлений судом, позивач має право подати відповідь на відзив, а відповідач - заперечення.

Крім того, ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року ОСОБА_1 вже було відмовлено у прийнятті, зокрема, заяви про визнання недійсним відзиву від 08 квітня 2020 року Державної казначейської служби України та визнання недостовірним доказом довіреності від 15 січня 2020 року № 5-18-08/997, заяви про визнання недійсним відзиву прокуратури Харківської області від 02 квітня 2020 року № 05/2-3593-20 та визнання недостовірним доказом довіреності від 25 березня 2020 року

№ 05/2-3593-20.

У цій ухвалі суд зазначив, що заяви про визнання недійсними відзивів відповідачів та правочинів - довіреностей не є заявами, які можуть бути прийняті до розгляду відповідно до частини третьої статті 199 ЦПК України.

З огляду на викладане, Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються на нормах процесуального закону і не спростовують висновки судів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди прийняли оскаржувані рішення неповноважним складом суду, позивачка належним чином не обґрунтувала.

Позивачка зазначає, що при здійсненні суддею Янцовською Т. М. цивільного судочинства у вказаній справі було допущено створення реального конфлікту інтересів, оскільки в уточненій позовній заяві суддю Янцовську Т. М. визначено відповідачем.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку аналогічним доводам ОСОБА_1 , викладеним у апеляційній скарзі, зазначивши, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 44 ЦПК України зловживанням процесуальними правами можуть розглядатися дії позивача про необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою. Уточнивши позовні вимоги та додавши до кола відповідачів суддю Янцовську Т. М., ОСОБА_1 фактично у позапроцесуальний спосіб намагається змінити підсудність справи.

Верховний Суд погоджується з такими висновками та не вважає необхідним повторно надавати оцінку вказаним доводам, з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів, не дають підстав вважати, що суди порушили норм процесуального права, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко