Провадження № 2/344/821/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.

за участю: секретаря судового засідання Литвин Х.В..,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача- адвоката Бородайко П.К.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна дільниця «Експрес-Комфорт» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлового комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В :

28.10.2022 представник позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить : стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства 48 970,20 грн. заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за період з 01.11.2019 по 31.08.2022.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 є власником кількох нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , а саме : 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №55», загальною площею 350,7 кв.м.; 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №56А», загальною площею 125 кв.м., та Ѕ частки нежитлового приміщення «паливна А», загальною площею 8,8 кв.м. Позивач є управителем вказаного будинку.

Позивачем неодноразово направлялись претензії та листи з проханням оплатити наявну заборгованість, однак ігнорувались відповідачем.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.10.2022 справа передана судді Кіндратишин Л.Р.

Ухвалою судді Івано-Франківський міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2022 справу прийнято до свого провадження, вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

07.12.2022 представником відповідача адвокатом Бородайко П.К. подано відзив, у якому у позові просить відмовити. В обґрунтування такого, зокрема зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа підприємець з 13.07.2015, тобто суб`єкт господарської діяльності. З 21.12.2015 ОСОБА_2 є власником вбудованих приміщень в будинку АДРЕСА_1 , а саме 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №55», загальною площею 350,7 кв.м.; 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №56А», загальною площею 125 кв.м., та Ѕ частки нежитлового приміщення «паливна А», загальною площею 8,8 кв.м. Вказані приміщення використовуються власником для здійснення господарської діяльності.

15.12.2022 подано відповідь на відзив.

13.01.2023 представник позивача подано клопотання про витребування у відповідача Форми №20-ОПП з відміткою Податкової інспекції про їх прийняття, де чітко видано дату прийняття документу, на підтвердження здійснення ним господарської діяльності.

Судом відмовлено у задоволенні такого клопотання через безпідставність.

Судом поставлено на обговорення питання щодо дотримання правил юрисдикції щодо розгляду даного спору.

Представник позивача позовні вимоги підтримав. Заперечив відносно закриття провадження у справі з тих підстав, що при поданні позову дотримано правила юрисдикції.

Представник відповідача адвокат Бородайко К.П. вказав, що провадження у справі підлягає закриттю, так як відповідач зареєстрований як фізична особа- підприємець та здійснює господарську діяльність за вказаними об`єктами, про що свідчать договори оренди.

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку :

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень, що у будинку АДРЕСА_1 , а саме : 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №55», загальною площею 350,7 кв.м. з 21.12.2015; 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №56А», загальною площею 125 кв.м. з 21.12.2015, та Ѕ частки нежитлового приміщення «паливна А», загальною площею 8,8 кв.м. з 19.06.2016.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа підприємець з 10.07.2015 ( 39-40).

Згідно із договором найму житлового приміщення від 08.11.2018, ФОП ОСОБА_2 передав ТОВ «СІНЕВО УКРАЇНА» в строкове платне користування нежитлове приміщення №56, загальною площею 15 кв.м. ( а.с. 91-98).

Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 21.03.2019, ФОП ОСОБА_2 передав ТОВ «Корвет» у користування частину нежитлового приміщення №55, площею 78, 4 к.в., що розташоване у підвалі будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 78,4 кв.м. ( п.1.1.-1.2). Метою такої оренди є здійснення господарської діяльності ( п.2.2.) (а.с. 99-102).

Згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 29.02.2020, ФОП ОСОБА_2 передає ФОП ОСОБА_3 у користування частину нежитлового приміщення №55, площею 60,5 кв.м. яке розташоване у підвалі будинку АДРЕСА_1 ( п.1.1.-1.2). Метою такої оренди є здійснення господарської діяльності ( п.2.2.) (а.с. 103-107).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Так, відповідно до статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності за умови, що такі спори за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

За приписами статті 5 цього ж Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на : 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком,що включає в себе: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території,виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем,що використовуються для надання відповідної комунальної послуги уразі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги,за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем),утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Чинне законодавство чітко визначає, що ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Суд вважає за необхідне визначити співвідношення понять фізичної особи та ФОП та їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

В залежності від правового статусу фізичної особи та ФОП залежить вирішення питання про юрисдикційність спору саме, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Тобто для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФОП, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №686/19389/17 (провадження №14-42цс19), від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18), від 04 липня 2018 року у справі №904/7183/17 (провадження №12-153гс18), від 03 жовтня 2019 року у справі №920/50/19 (провадження №12-129гс19) підстав для відступу від них не вбачається.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та не заперечується сторонами, приміщення в будинку АДРЕСА_1 , а саме 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №55», загальною площею 350,7 кв.м.; 1/1 частки нежитлового приміщення «торгове приміщення №56А», загальною площею 125 кв.м., та Ѕ частки нежитлового приміщення «паливна А», загальною площею 8,8 кв.м, є нежитловими та використовується відповідачем для здійснення ним підприємницької діяльності, вказані приміщення згідно наявних в матеріалах справи документах, є торговими та згідно договорів оренди передано суб`єктам господарської діяльності- юридичним особам, та ФОП, з метою ведення такої, тобто в комерційних цілях.

Під час розгляду справи по суті підлягає встановленню не тільки сам по собі факт споживання послуг, а й склад та характер таких правовідносин.

Таким чином, зважаючи на те, що вказані нежитлові приміщення щодо яких виник спір з приводу надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, використовуються відповідачем для розміщення торгового приміщення, тобто з метою здійснення господарської діяльності підприємництва, представник відповідача зазначав, що відповідач здійснює свою діяльність як фізична особа підприємець, ціль використання торгових приміщень ведення господарської діяльності,то суд дійшов висновку, що вступивши з позивачем у відносини з отримання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, відповідач здійснив підставою відповідних правовідносин є отримання житлово-комунальної послуги, внаслідок здійснення ним господарської діяльності як суб`єктом господарювання у спірних торгових приміщеннях.

Аналогічні за змістом висновки вже викладалися у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №904/7183/17 (провадження №12-153гс18) за позовом ТОВ «Сітісервіс-КР» до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного суд, дійшов висновку про закриття провадження у справі, роз`яснивши позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1,2, 13, п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційна дільниця «Експрес-Комфорт» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлового комунальні послуги закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Ухвала у повному обсязі складена 13.01.2023.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.