Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 527/1580/16-ц

провадження № 61-3409св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Глобинська міська рада, Виконавчий комітет Глобинської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Глобинського нотаріального округу Похила Ірина Григорівна, Полтавська обласна прокуратура, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року у складі судді Павлійчук А. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Глобинської міської ради, Виконавчого комітету Глобинської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Глобинського нотаріального округу Похила І. Г., Полтавська обласна прокуратура, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на квартиру.

На обґрунтування позову посилалася на таке.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 23 січня 1995 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (матері позивачки) на праві спільної сумісної власності, площа квартири 40,9 кв. м, у якій вони проживали.

Під впливом сторонніх осіб та не будучи обізнаними з наслідками вчинюваних дій, 03 липня 2006 року вони подали заяви до Виконавчого комітету Глобинської міської ради про припинення права власності на частки у квартирі та її прийняття до комунального житлового фонду. 03 липня 2006 року вони знялися з реєстраційного обліку у квартирі, але продовжували у ній проживати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у спірній квартирі. Після її смерті позивачка прийняла спадщину, у тому числі частку у праві на квартиру. До 08 вересня 2006 року позивачка проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Виконавчий комітет Глобинської міської ради не повідомляв позивачку та ОСОБА_3 про розгляд їх заяв і про прийняте рішення. Вони не давали доручення на скасування свідоцтва на житло, подання від їх імені заяв до бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) щодо квартири, жодних заяв до БТІ не подавали.

Після смерті матері вона тимчасово виїхала до монастиря у Світловодський район Кіровоградської області, а у спірній квартирі залишилися її речі: стіл, шафа для посуду, ліжко, люстра тощо.

08 вересня 2014 року із Реєстру права власності на нерухоме майно позивачка дізналася, що квартира належить Глобинській міській раді, а пізніше, що спірне свідоцтво про право власності видано відповідачем на підставі оспорюваного рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради. Рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 14 липня 2006 року № 271 позивачка отримала 15 жовтня 2014 року.

Позивач не отримувала від Глобинської міської ради та/або Виконавчого комітету Глобинської міської ради будь-яких рішень щодо спірної квартири.

Вона та її мати не складали та не подавали до органу БТІ заяви за формою додатка 9 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яким передбачено подання особистої заяви до органу, який проводить реєстрацію відмови від права власності на квартиру та мав роз`яснити зміст та правові наслідки вчинюваної дії.

Також вона усно зверталася до нотаріуса щодо оформлення спірної квартири як належної їй спадщини, але нотаріус усно відмовив їй через відсутність майна та наявність спору.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила визнати протиправними дії Глобинської міської ради та скасувати рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 14 липня 2006 року № 271 «Про прийняття квартири АДРЕСА_1 до комунального житлового фонду Глобинської міської ради», скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серія ЯЯЯ № 305270, видане Глобинською міською радою Полтавської області 09 листопада 2006 року на ім`я Глобинської міської ради Полтавської області, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2006 року, серія ЯЯЯ № 305270 , видане Глобинською міською радою Полтавської області щодо квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Виконавчий комітет Глобинської міської ради без правових підстав 14 липня 2006 року скасував право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на спірну квартиру та 14 липня 2006 року вирішив оформити право власності за Глобинською міською радою.

Додатковим рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2017 року проведено розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 травня 2018 року рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції порушив права Виконавчого комітету Глобинської міської ради, обґрунтувавши оскаржуване рішення неправомірними діями особи, яка не є відповідачем у справі, а тому не могла захистити свої права та інтереси. Виконавчий комітет Глобинської міської ради не був залучений як співвідповідач до участі у справі.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що до участі у справі не залучено Виконавчий комітет Глобинської міської ради, рішення якого стало підставою для задоволення позову.

Щодо інших позовних вимог, то суд апеляційної інстанції обмежився посиланням про відмову в позові, не виклавши висновків щодо належності відповідача (Глобинської міської ради) у цих правовідносинах, не дослідив докази у справі на обґрунтування вказаних позовних вимог.

Суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі правовідносин між учасниками спору, не вирішив питання складу учасників розгляду справи, зокрема не взяв до уваги, що належним відповідачем щодо вимоги про скасування рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради має бути Виконавчий комітет Глобинської міської ради як виконавчий орган міської ради (стаття 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), який у межах своїх повноважень приймає рішення (стаття 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 14 липня 2006 року № 271 «Про прийняття квартири АДРЕСА_1 до комунального житлового фонду Глобинської міської ради». Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2006 року, серія ЯЯЯ № 305270 , видане Глобинською міською радою Полтавської області, яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Глобинською міською радою Полтавської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Виконавчий комітет Глобинської міської ради без достатніх правових підстав скасував право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на спірну квартиру та оформив право власності на цей об`єкт нерухомості за Глобинською міською радою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У лютому 2022 року Полтавська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на таке.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були обізнаними ще у 2006 році про те, що саме вони 03 липня 2006 року звернулися до Виконавчого комітетуГлобинської міської ради із заявами про передачу спірної квартири у комунальну власність, отже, фактично відмовилися від права власності.

Тобто прийняття оспорюваного рішення Виконавчим комітетомГлобинської міської ради від 14 липня 2006 року № 271, видача 09 листопада 2006 року свідоцтва про право комунальної власності на спірну квартиру знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому те, що надалі ОСОБА_1 не цікавилася долею спірної квартири, не свідчить про неможливість дізнатися про це у межах позовної давності та звернутися до суду за захистом свого права, якщо вважала його порушеним відповідачами.

Така поведінка позивачки навпаки підтверджує усвідомлення наслідків вчинення нею дій щодо відмови від права власності на спірну квартиру.

Не спростовують доводів касаційної скарги про пропуск ОСОБА_1 позовної давності і висновки судів про те, що ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду у справі № 527/2752/14-а установлено, що позивачці стало відомо про оспорюване рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради лише 15 жовтня 2014 року після отримання його тексту з архівного сектору Глобинської міської ради.

Зазначене рішення суду не створює для позивачки преюдиції щодо перебігу позовної давності, оскільки не свідчить ані про непропущення позовної давності, ані про поважність причин пропуску строку.

У судових рішеннях не зазначено жодної норми права, яка зобов`язує Глобинську міську раду та її виконавчий комітет інформувати позивачку про прийняття у комунальну власність спірної квартири, від якої ОСОБА_1 і ОСОБА_3 добровільно відмовились.

Судами проігноровано позицію Полтавської обласної прокуратури про те, що встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про наявність правовідносин, які стосуються виключно вчиненої ОСОБА_1 і ОСОБА_3 пожертви спірної квартири на користь територіальної громади, членами якої вони на той час були.

Суди не звернули увагу на те, що правова підстава набуття права власності територіальною громадою в особі Глобинської міської ради визначена частиною другою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, цією нормою визначено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку встановленому законом.

Отже, зазначена норма спростовує висновки судів про можливість набуття права комунальної власності виключно через визнання спірної квартири безхазяйною.

Водночас суди не надали правову оцінку поданим ОСОБА_1 і ОСОБА_3 нотаріально посвідченим заявам, які за своєю природою і суттю є односторонніми договорами пожертви. Суть пожертви полягає у відмові власника від прав на предмет пожертви при її передачі іншій особі.

Частиною першою статті 347 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Зазначена конструкція норми передбачає два види відмови від власності. Перший вид - це подача відповідної заяви, а другий вид - вчинення дій, які про зазначене свідчать. Зазначені підстави не є тотожними.

Полтавська обласна прокуратура наполягає на тому, що як позивачкою, так і ОСОБА_3 добровільно здійснено дії з відмови від права власності шляхом вчинення пожертви на користь Глобинської міської ради у виді спірної квартири. Вказані дії (документи) було нотаріально посвідчено.

Позивачка та її мати передали власну квартиру до комунальної власності Глобинської міської ради з метою повернути її назад «до держави для проживання молодих спеціалістів» та з релігійних переконань.

Таким чином, дії позивачки та її матері оформлені письмово та є одностороннім договором пожертви. Про це також свідчить встановлене судом зняття ОСОБА_1 04 липня 2006 року з реєстраційного обліку у спірній квартирі та постановка 08 вересня 2006 року на реєстраційний облік у с. Павлівка Світловодського району Кіровоградської області.

Водночас позивачка не ставила перед судом питання про недійсність вчиненого 03 липня 2006 року одностороннього правочину або його нікчемність відповідно до закону, що виключає відособлений розгляд судом похідних позовних вимог про незаконність рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради та свідоцтва право власності на нерухоме майно.

Задовольняючи вимоги позивачки про скасування, тобто втрату актом юридичної сили у майбутньому, суди одночасно визнали недійсним акт, що передбачає втрату його дії з часу прийняття. Отже, судами безпідставно задоволено вимоги про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2006 року.

У розумінні положень частини другої статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) (у редакції, чинній на час ухвалення судових рішень), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952, яка у попередній редакції передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на тепер способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

З метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав, як визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно закон не передбачив, тому необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не забезпечує і не гарантує йому відновлення порушеного права, не відповідають вимогам закону.

Отже, позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності задоволенню не підлягають.

Водночас відсутність судового рішення про одночасне припинення права власності Глобинської міської ради на спірне нерухоме майно не тягне за собою реального поновлення порушених прав.

Судові рішення оскаржуються з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури у цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Відповідно до свідоцтва про право власності від 23 січня 1995 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є співвласниками приватизованої ними житлової квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 7).

Згідно з відмітками у паспорті громадянина України ОСОБА_1 , її знято з реєстраційного обліку спірної квартири 04 липня 2006 року, а 08 вересня 2006 року взято на реєстраційний облік у с. Павлівка Світловодського району Кіровоградської області (т. 1, а. с. 6).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Глобине, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (т. 1, а. с. 10).

03 липня 2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 склали заяви до Виконавчого комітету Глобинської міської ради, підпис у яких нотаріально посвідчено нотаріусом Похилою І. Г. (т. 1, а. с. 96, 97), з проханням прийняти рішення про припинення права власності за кожною з них на 1/2 частини спірної квартири, а також прийняти її до житлового фонду Глобинської міської ради.

На підставі цих заяв прийнято рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 14 липня 2006 року № 271 «Про прийняття квартири АДРЕСА_1 до комунального житлового фонду Глобинської міської ради» (т. 1, а. с. 7, 95).

У рішенні зазначено, що Виконавчий комітет Глобинської міської ради, заслухавши заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , вирішив скасувати право власності на спірну квартиру та прийняти її до комунального житлового фонду Глобинської міської ради; оформити право власності на спірну квартиру; Комунальному підприємству «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Кременчуцьке МБТІ») провести реєстрацію квартири згідно з Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року за № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 вересня 2014 року спірна квартира є комунальною власністю Глобинської міської ради згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2006 року, серії ЯЯЯ № 305270 , виданим Глобинською міською радою Полтавської області (т. 1, а. с. 8).

З реєстрової справи № 37-1 щодо спірної квартири випливає, що 23 жовтня 2006 року Виконавчий комітет Глобинської міської ради звернувся до КП «Кременчуцьке МБТІ» щодо оформлення свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю територіальної громади м. Глобине в особі Глобинської міської ради та перебуває на її балансі; на підставі листа Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 23 жовтня 2006 року № 1297; заяви Глобинської міської ради про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 листопада 2006 року, до якої додано, зокрема ксерокопії заяв громадян про відмову від приватизації (т. 1, а. с. 142-155).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2006 року, серії ЯЯЯ № 305270 , виданим Глобинською міською радою Полтавської області, Глобинська міська рада Полтавської області є власником спірної квартири на підставі рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області про оформлення права власності, дата - 14 липня 2006 року (т. 1, а. с. 150).

09 листопада 2006 року КП «Кременчуцьке МБТІ» прийняло рішення про реєстрацію права власності за Глобинською міською радою (т. 1, а. с. 151).

Рішенням Виконавчого комітету Глобинської міської ради від 15 квітня 2008 року № 193 спірній квартирі встановлено статус службового гуртожитку, яка надана для проживання працівникам прокуратури Глобинського району (т. 1, а. с. 9).

На момент розгляду справи та винесення рішення судом першої інстанції у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 189, 211, 212).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Виконавчий комітет Глобинської міської ради без достатніх правових підстав скасував право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на спірну квартиру та оформив право власності на цей об`єкт нерухомості за Глобинською міською радою.

З такими висновками Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження

№ 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

Водночас у цій справі позивачка просила визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради, скасувати свідоцтво про право власності на квартиру та визнати право власності на квартиру.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними.

У цій справі позивачкою обраний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає закону та є неефективним із вищезазначених підстав.

Наведені висновки щодо неналежності та неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права підтверджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли указаного до уваги, неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права,не звернули уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права не відповідає закону та є неефективним.

Аргументи касаційної скарги про те, що як позивачка, так і ОСОБА_3 добровільно здійснили дії з відмови від права власності шляхом вчинення пожертви на користь Глобинської міської ради у виді спірної квартири заслуговують на увагу, оскільки вони можуть свідчити про безпідставність по суті заявлених позовних вимог.

Проте Верховний Суд не має правових підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Так, рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, яка передбачає необхідність зазначення укасаційній скарзі постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Водночас зазначені заявником постанови Верховного Суду не містять висновків про застосування норм права, які регулюють правовідносини щодо добровільного здійснення дій з відмови від права власності шляхом вчинення пожертви на користь місцевих рад.

Зважаючи на викладене, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, на які заявник посилався в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, заслуговують на увагу, оскільки стосуються правовідносин, які є подібними з правовідносинами у цій справі. Зокрема, йдеться про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аргументи касаційної скарги про неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19, який стосується питання позовної давності, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

№ 333/1202/16-ц (провадження № 61-20890св18) зазначено, що «відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із заявою про застосування позовної давності має право звернутися лише відповідач».

Оскільки заявник є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а заяву про застосування позовної давності може подати лише відповідач, то необхідності в аналізі наведених ним висновків немає.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на квартиру скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову,оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, зокрема, рішення судів попередніх інстанцій у відповідній частині підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги Полтавської обласної прокуратури, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням нового рішення про відмову у позові, то з позивачки на користь Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню сплачений нею за подання апеляційної та касаційної скарг судовий збір у розмірі 4 960,80 грн (1 653,60 грн + 3 307,20 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Глобинської міської ради, Виконавчого комітету Глобинської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Глобинського нотаріального округу Похила Ірина Григорівна, Полтавська обласна прокуратура, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Глобинської міської ради, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 960,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. А. Воробйова

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Яремко