провадження № 22-ц/824/1676/2023 суддя доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі №2-3513/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просила визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-3513/10, виданий 12 лютого 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» боргу у розмірі 1 601 253 грн. 61 коп.

Заява обґрунтована тим, що 05 листопада 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено рішення в цивільній справі № 2-3513/10 за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено, а саме стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість в сумі 222 264,64 дол. США, що в еквіваленті складає 1 695 879,03 грн., а також судового збору в сумі 1 700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. На підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 17 грудня 2010 року, представнику ПАТ «КБ «Надра» 12 лютого 2013 року було видано виконавчі листи щодо кожного з боржників, за якими з метою їх примусового виконання державним виконавцем відкрито виконавчі провадження. Разом з тим, посилаючись на те, що у заявника, як поручителя, повністю відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням, внаслідок звернення стягнення правонаступником кредитора - іпотекодержателя на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а, відтак, виконавчий лист, виданий щодо неї є таким, що не підлягає виконанню. Новий кредитор за кредитним договором 140/П/43/2007-840 від 30 серпня 2007 року - ОСОБА_5 , не зверталась до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні №52449355. Стягувачем за виконавчим листом досі є ПАТ «КБ «Надра».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на аналогічні обставини, що містяться у заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та зазначає, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. У даному випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження. Як зазначено в правовому висновку в постанові Верховного Суду від 3 серпня 2021 року у справі №814/775/20 (провадження №61-7990ав21), положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. Суд повинен був вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Натомість суд першої інстанції такого балансу не дотримався, не врахував доводи, на які посилалася ОСОБА_1 , не врахував, що за рахунок предмету іпотеки (позасудового врегулювання спору) кредитором було повністю задоволено свої вимоги, не врахував, що відповідальність боржника та поручителя є солідарною і, що фактично, з припиненням зобов`язання боржника, припинилося і зобов`язання ОСОБА_1 як поручителя.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 листопада 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення в цивільній справі № 2-3513/10 за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено, а саме стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 140/П/43/2007-840 від 30 серпня 2007 року в сумі 222 264,64 дол. США, що в еквіваленті складає 1 695 879,03 грн., а також судового збору в сумі 1 700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справу в сумі 30 грн.

Поручителем за вказаним кредитним договором є ОСОБА_1 , згідно договору поруки від 30 серпня 2007 року.

На підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 17 грудня 2010 року, представнику ПАТ «КБ «Надра» 12 лютого 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчі листи щодо кожного з боржників, за якими з метою їх примусового виконання державним виконавцем відкриті виконавчі провадження.

04 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 52449355, боржником у якому є ОСОБА_1 .

Постановою від 31 січня 2018 року старшим державним виконавцем Голосіївського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) прийнято вказане виконавче провадження у відповідності до вимог ч. 4 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-09-17-000100-b від 13 січня 2018 року, право вимоги за кредитним договором № 140/П/43/2007-840 від 30 серпня 2007 року із забезпеченням (квартира), початкова (стартова) ціна лоту 1 678 664,71 грн., ціна продажу лоту 866 787 грн., переможець торгів - учасник ТОВ «Лекс Навігатор».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2021 року ТОВ «Лекс Навігатор» відчужило право вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_5 на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13 грудня 2018 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2021 року, 06 серпня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Шишовою І.П. зареєстровано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором № 262, укладеним 30 серпня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання останньою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 140/П/43/2007-840 від 30 серпня 2007 року, за яким заявниця виступала поручителем.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний виконавчий лист не був виданий помилково, а з матеріалів справи не вбачається, що боржником були виконані зобов`язання зі сплати суми заборгованості стягувачу у строк до дати видачі виконавчого листа. Доводи заявника з приводу того, що іпотекодержатель задовольнив свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, подальші вимоги кредитора є недійсними, суд вважав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки питання стягнення заборгованості вирішувалось саме у судовому порядку, при цьому, обов`язок боржника (поручителя) щодо виконання зобов`язань за кредитним договором виник з рішення суду, а не лише з кредитного договору та договору поруки.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19).

Отже, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки за змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги кредитора - іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 про наявність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зважаючи на припинення її обов`язку перед стягувачем ОСОБА_5 .

Як вбачається з матеріалів справи, іпотекодержатель ОСОБА_5 скористалася своїм правом, передбаченим договором іпотеки від 03 серпня 2007 року, та 06 серпня 2019 року зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала іпотекодавцю ОСОБА_3 , у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішила питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору.

Таким чином, унаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання ОСОБА_1 , як поручителя за кредитним договором від 30 серпня 2007 року припинилися у цілому.

Оскільки кредитором було повністю задоволено свої вимоги за рахунок майна боржника, то відповідно до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним з боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, з метою недопущення подвійного стягнення боргу за виконавчим листом №2-3513/10, виданим 12 лютого 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 1 601 253,61 грн., такий виконавчий лист підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи зазначені обставини, доводи заявника щодо наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ґрунтуються на вимогах закону, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та прийняття постанови по суті вимог заявника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-3513/10, виданий 12 лютого 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» боргу у розмірі 1 601 253 грн. 61 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 січня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.