печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.,

справа № 757/29540/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, в якому просив зобов`язати відповідача надати йому матеріали, складені за результатами службової перевірки та матеріалиЕкспертно-кваліфікаційної комісії МВС України в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія, яке було ініційовано на підставі звернення ОСОБА_1 щодо порушення вимог нормативно-правових актів під час виконання складання висновку експертного дослідження від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що ним було направлено 08.07.2022 року на адресу відповідача письмове звернення про надання копії висновку, що був складений за результатами службової перевірки відносно судового експерта Кравченко Сергія, а також просив його повідомити та належним чином запросити на засідання Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України (далі - ЕКК МВС України). Проте, листом від 20.07.2022 року відповідач відмовив позивачу у прийнятті участі в засіданні ЕКК МВС України та видачі копії висновку службової перевірки, посилаючись на те, що він містить конфіденційну інформацію.

27.07.2023 року позивач звернувся до відповідача із запитом на доступ до публічної інформації в порядку, передбаченому Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», в якому просив направити на його адресу належним чином засвідчену копію рішення ЕКК МВС України від 02.08.2022 року за результатами його звернення та копію Наказу від 12.08.2021 року № 60-Н-2021.

Листом відповідача від 04.08.2022 року позивача повідомлено про те, що 02.08.2022 року за результатами службової перевірки в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія проведено засідання ЕКК МВС України, на якому прийнято рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

19.08.2022 року позивач направив скаргу на адресу МВС України, в якій просив здійснити перевірку правомірності ухвалення наказів, що обмежують його доступ до запитуваної ним інформації.

Листом МВС України від 25.08.2022 року вказану скаргу було направлено для розгляду відповідачу.

За результатами розгляду скарги, відповідач листом від 31.08.2022 року повторно відмовив у доступі до запитуваної позивачем публічної інформації.

На думку позивача, відповідачем не проведено передбачений частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI «трискладовий тест» щодо наявності підстав для обмеження доступу до інформації та не наведено відповідних висновків у відмові наданій позивачу, а отже така відмова є необґрунтованою.

Крім того, відповідач в супереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» не забезпечив право позивача бути присутнім при розгляді його звернень, не надав повної відповіді на його звернення.

Ухвалою суду від 31.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 33).

Повідомленням суду від 01.11.2022 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження з викликом сторін, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подання відповідних заяв по суті справи у встановлені строки (а.с. 34).

05.12.2021 року від представника відповідача надійшов відзив (а.с. 39-51), в якому відповідач заперечував проти задоволення вимог позову. Посилаючись на Наказ ДНДЕКЦ МВС «Про затвердження Переліку відомостей, що містить конфіденційну інформацію в Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України» від 12.08.2021 року № 60-Н-2021. Вважає, що відповідачем було правомірно відмовлено позивачу щодо неможливості задоволення його інформаційного запиту від 02.08.2022 року в частині надання належним чином засвідченої копії рішення ЕКК МВС України від 02.08.2022 року, оскільки запитуваний документ містить інформацію з обмеженим доступом та є матеріалами перевірки, що містяться в матеріалах ЕКК. Оскільки матеріали, що подаються до ЕКК, відомості, що містяться в протоколах засідань ЕКК та інші матеріали, що додаються до протоколів, а також матеріали службових перевірок містять персональні дані та в них відсутня інформація про згоду особи на оприлюднення таких персональних даних, то відповідач, як розпорядник публічної інформації згідно з п. 5 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зобов`язаний був врахувати вказані обмеження законодавства та відповідно відмовити позивачу у доступі. Також вважає помилковими доводи позивача щодо необхідності застосування до запитуваної інформації «трискладового тесту», оскільки право обмеження доступу до інформації чи формування так званих переліків відомостей, що підлягають обмеженню належить виключно розпоряднику інформації, і при складанні таких переліків «трискладовий тест» не застосовується, оскільки в зазначених переліках містяться абстракті категорії інформації, застосування до яких «трискладового тесту» є неможливим.

Крім того, вважає необґрунтованими доводи позивача щодо порушення відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян», оскільки відповідачем було надано всю інформацію щодо розгляду його звернення від 03.02.2022 року. Обмеження, накладені відповідачем на самі документи, що створюються в процесі діяльності ЕКК МВС України, жодним чином не вплинули на забезпечення права на інформацію позивача.

Доводи позивача щодо порушення вимог ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку із не забезпеченням права позивача бути присутнім на засіданні ЕКК також є необґрунтованими, оскільки Комісія ЕКК володіє компетенцією вирішувати питання щодо необхідності запрошення на засідання, яке є результатом внутрішнього моніторингу в рамках дисциплінарного провадження ЕКК, заявника так як, законодавством закріплена можливість Голови ЕКК на власний розсуд вирішувати таке питання про що зазначено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 817/1432/15.

Також, вважає, що позивачем надто завищено розмір витрат на правову допомогу, заявлених ним до стягнення.

13.12.2022 року від позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с. 64-70) в частині обґрунтування обраного ним способу відновлення його порушених прав, а саме, вказав, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача надати позивачу матеріали, складені за результатами службової перевірки, та матеріали Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія, яке було ініційовано на підставі звернення ОСОБА_1 щодо порушення вимог нормативно-правових актів під час виконання складання висновку експертного дослідження від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ.

Крім того, позивач подав до суду відповідь на відзив (а.с. 71), відповідно до якої, вважає, посилання відповідача необґрунтованими, оскільки у наданому відзиві взагалі не зрозуміло, що стало підставою для відмови у наданні позивачу доступу до запитуваної інформації. Вказав, що можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї. Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

28.02.2023 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення, відповідно до яких просив суд відмовити у розгляді та приєднанні до матеріалів справи уточненої позовної заяви в частині обґрунтування обраного способу відновлення порушеного права позивача без змін підстав та предмету позову, оскільки позивачем подано таку заяву з порушенням вимог процесуального законодавства.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов і просив задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У наданих письмових заперечення від 27.02.2023 року, просив проводити розгляд справи без участі представника відповідача.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 03.02.2022 року позивач направив на адресу відповідача звернення щодо можливого порушення вимог нормативно-правових актів, які регламентують судово-експертну діяльність, та/або методик проведення судових експертиз і експертних (сертифікаційних) досліджень судовим експертом Київського НДЕКЦ МВС Кравченком С. під час складання висновку експерта від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ (а.с. 15-17).

Листом від 16.02.2022 року № 19/21-4607/М-14 Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр повідомив позивача, що з метою перевірки його звернення від 03.02.2022 року за дорученням голови ЕКК МВС України відкрито дисциплінарне провадження та продовжено термін розгляду його звернення відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 18).

За результатами розгляду звернення позивача від 03.02.2022 року листом від 01.07.2022 року № 19/30/2-14303/М-14 відповідач повідомив позивача, що на підставі його скарги проведено службову перевірку в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ МВС Кравченка С. під час складання висновку експерта від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ. Матеріали за результатами службової перевірки передано для розгляду на засіданні ЕКК МВС України у порядку, встановленому Положенням про ЕКК МВС України, затвердженим наказом МВС від 21.09.2020 року № 675, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08.01.2021 року за № 22/35644. Крім того, повідомив, що про результати засідання позивача буде додатково проінформовано (а.с. 19).

08.07.2022 року позивачем було направлено на адресу Голови ЕКК МВС лист щодо видачі йому належним чином засвідченої копії висновку, що був складений за результатами службової перевірки відносно судового експерта Кравченка С. на підставі його звернення. Крім того, позивач просив повідомити та належним чином запросити його на засідання ЕКК МВС, на якому буде розглядатися його звернення відносно судового експерта (а.с. 20)

Проте, листом від 20.07.2022 року № 19/30/2-16483/М-53 Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр відмовив позивачу у наданні засвідченої копії висновку, посилаючись на те, що відповідно до п. 2 Переліку відомостей, що містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС, затвердженого наказом ДНДЕКЦ МВС від 12.08.2021 року № 60-Н-2021 у сфері роботи з персоналом конфіденційною є інформація, що міститься, зокрема, у матеріалах, які подаються до ЕКК, у протоколах засідань ЕКК та інших матеріалах, що додаються до протоколів та матеріалів службових перевірок.

Крім того, вказав, що відповідно до Положення про ЕКК МВС затвердженим наказом МВС від 21.09.2020 року № 675, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08.01.2021 року за № 22/35644, участь у засіданнях ЕКК МВС ініціатора проведення службової перевірки не передбачено (а.с. 21)

Листом ДНДЕКЦ МВС від 04.08.2022 року № 19/30/2-18635/М-14 позивача повідомлено про те, що 02.08.2022 року за результатами службової перевірки в межах дисциплінарного провадження стосовно дій судового експерта Кравченка С. проведено засідання ЕКК МВС, на якому прийнято рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності (а.с. 24).

15.08.2022 року позивачем на адресу ЕКК МВС направлено лист з вимогою повідомити його про результати розгляду його звернення (а.с. 30).

17.08.2022 року позивач звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації та просив направити на його адресу належним чином засвідчену копію рішення ЕКК від 02.08.2022 року за результатами його звернення та копію наказу від 12.08.2021 року № 60-Н-2021 року (а.с. 22-23).

Відповідно до листа МВС України від 25.08.2022 року № М-9731/09 вказану скаргу позивача було направлено для розгляду в межах компетенції ДНДЕКЦ МВС (а.с. 26).

31.08.2022 року позивач звернувся до МВС України зі скаргою на дії ДНДЕКЦ МВС щодо відмови у доступі до запитуваної ним інформації у зверненні (а.с. 25).

За результатами розгляду скарги від 31.08.2022 року відповідачем на адресу позивача направлено лист від 31.08.2022 року № 19/2-21226/М-83, в якому відповідач посилаючись на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про захист персональних даних», а також Переліку відомостей, що містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС, затвердженого Наказом ДНДЕКЦ МВС від 12.08.2021 року № 60-Н-2021, відмовив у наданні на ознайомлення матеріалів перевірки, які містяться в матеріалах ЕКК стосовно звернення позивача та видачі належним чином засвідченої копії рішення ЕКК від 02.08.2022 року, оскільки така інформація є конфіденційною (а.с. 27).

Одночасно, позивачу було направлено належним чином засвідчену копію наказу ДНДЕКЦ МВС «Про затвердження Переліку відомостей, які містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС України» № 60-Н-2021 (а.с. 28-29).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI).

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до Положення про Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, затвердженого Наказом МВС України 31.01.2017 року № 77 зі змінами та доповненнями, внесеними наказом МВС України від 11.06.2019 року №477 Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України - це державна спеціалізована установа судової експертизи, що належить до сфери управління МВС України, є головним підрозділом Експертної служби МВС України та є юридичною особою публічного права, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI є розпорядником інформації.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-VI). Оскільки Закон № 2939-VI гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ч. 2 ст. 6 Закону № 2657-XII).

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (п. 2 ст. 10 Конвенції).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями ст. 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту п. 2 вказаної статті, а також чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11, пункт 156) і від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява № 10090/16, пункт 96)).

Велика Палата ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини»(«Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості.

Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача - запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами першою - другою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-VI.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст. 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч. 5 ст. 19 цього Закону (ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Як встановлено судом, відповідач на запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації відмовив у наданні позивачу запитуваної ним інформації, мотивувавши це тим, що запитувана інформація є конфіденційною.

Водночас, суд вважає безпідставним посилання відповідача в оскаржуваній відмові про надання запитуваної позивачем інформації на віднесення її до конфіденційної, оскільки належність запитуваної інформації до конфіденційної на підставі Закону № 2939-VІ не є єдиною підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VІ відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого ч. 2 ст.6 Закону № 2939-VI.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 (провадження № 11-840апп18).

З огляду на те, що відмова ДНДЕКЦ МВС не містить висновків про наявність визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної інформації, суд дійшов висновку, що така відмова є невмотивованою та необґрунтованою.

Відповідач, посилаючись на норми ст . 14 Закону України «Про захист персональних даних», вказав, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має прав вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VІ поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону.

Положеннями ст. 5 вказаного закону закріплено, що об`єктами захисту є персональні дані, які можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до положень п. 2 ч. 6 Наказу ДНДЕКЦ МВС «Про затвердження Переліку відомостей, які містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС України» № 60-Н-2021, до відомостей, що містять конфіденційну інформацію в ДНДЕКЦ МВС України у сфері роботи з персоналом, зокрема, віднесено матеріали що подаються до ЕКК, відомості що містяться в протоколах засідань ЕКК та інші матеріали, що додаються до протоколів, а також матеріали службових перевірок.

Проаналізувавши вказані норми, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що матеріали, що подаються до ЕКК, відомості що містяться в протоколах засідань ЕКК та інші матеріали, що додаються до протоколів, а також матеріали службових перевірок містять персональні дані та в них відсутня інформація про згоду особи на оприлюднення його персональних даних, і відповідач, як розпорядник публічної інформації зобов`язаний був врахувати вказані обмеження законодавства.

Водночас, позивач звертаючись до відповідача просив надати йому належним чином засвідчену копію рішення ЕКК від 02.08.2022 року за результатами його звернення, копію наказу від 12.08.2021 року № 60-Н-2021 року та належним чином засвідчену копію висновку, що був складений за результатами службової перевірки відносно судового експерта Кравченка С. на підставі його звернення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було надано відповідачем копію наказу від 12.08.2021 року № 60-Н-2021 року на його відповідне звернення.

Відповідно до п. 14 Положення про Експертно-кваліфікаційну комісію МВС та порядок проведення атестації судових експертів Експертної служби МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 21 вересня 2020 року № 675, за результатами службової перевірки членами комісії складається висновок, у якому зазначаються такі відомості: склад комісії (посади, прізвища та власні імена), яка проводила службову перевірку; підстави для проведення службової перевірки, продовження її строку; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) вчинення порушення, за фактом якого проводилася службова перевірка; посада, прізвище та власне ім`я експерта, який вчинив порушення, та особи, дії або бездіяльність якої сприяли його вчиненню; положення законів, інших нормативно-правових актів, які регламентують судово-експертну діяльність, та (або) методик проведення судових експертиз і експертних (сертифікаційних) досліджень, які було порушено; ступінь вини судового експерта, який вчинив порушення; наявність (відсутність) причинного зв`язку між порушенням (дією або бездіяльністю), за фактом якого проводилася службова перевірка, та його наслідками; зауваження, заперечення і клопотання судового експерта, стосовно якого проводилася службова перевірка, обґрунтована інформація про їх відхилення чи задоволення; ставлення експерта до вчиненого порушення і його наслідків; причини та умови, що сприяли вчиненню порушення; пропозиції щодо завершення службової перевірки, заходів реагування стосовно судового експерта відповідно до вимог законодавства, заходів, спрямованих на усунення виявлених під час службової перевірки порушень, які стали підставою для призначення службової перевірки, а також причин та умов, які сприяли його вчиненню.

Згідно з п. 23 Глави 1 Розділу ІІ перебіг засідання ЕКК та прийняте на ньому рішення фіксуються в протоколі, що ведеться секретарем ЕКК. Рішення ЕКК оголошується працівникам Експертної служби МВС, стосовно яких розглядалося питання на засіданні.

З огляду на те, що дисциплінарне провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія було ініційовано на підставі звернення ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про задоволення вимог позову в частині зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 копію висновку, що був складений за результатами службової перевірки відносно судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Кравченка Сергія за зверненням ОСОБА_1 та копію рішення Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України від 2.08.2022 року за результатами звернення ОСОБА_1 (що були предметом його звернень), оскільки такий висновок та рішення не є матеріалами службової перевірки, не містять інформації з обмеженим доступом, а є прийнятими рішеннями за результатами проведеної службової перевірки на підставі наданих матеріалів, які містять персональні дані та відповідно містять інформацію з обмеженим доступом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на те, що позивач не звертався до відповідача із вимогами надати йому матеріали складені за результатами службової перевірки та матеріали Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія, яке було ініційовано на підставі його звернення щодо порушення вимог нормативно-правових актів під час виконання складання висновку експертного дослідження від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ, а отже права позивача в цій частині порушено не було, суд дійшов висновку, що такі вимоги позову є передчасними та задоволенню не підлягають.

За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи 16.09.2022 року між позивачем ОСОБА_1 (клієнт) та АБ «Бабаджаняна Ганта» (Бюро) укладений договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого Бюро прийняло на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах передбачених договором, зокрема, Бюро зобов`язалось надати консультації та скласти процесуальні документи (запити, позови) у справі за позовом клієнта до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВМ України (а.с. 12).

Згідно з п. 3.1. договору вартість послуг із надання правничої допомоги згідно із цим договором складає 10 000 грн.

У детальному описі наданої правової допомоги за договором від 16.09.2022 року зазначено об`єм послуг з надання правничої допомоги з деталізацією кожного його виду із затраченим адвокатом часом та його вартістю (а.с. 13).

Проаналізувавши наданий позивачем детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, суд вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Відповідно до квитанції позивач ОСОБА_1 сплатив Бюро 10 000 грн. (а.с. 14).

У наданому відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., з огляду на не підтвердження понесених витрат заявником, урахувавши критерії співмірності та розумності їх розміру.

За наявності заперечень іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням встановлених обставин, на думку суду, у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн. не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору та є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг а також, з урахуванням того, що представництво у суді здійснювалося самим позивачем ОСОБА_1 (участь у 1-му судовому засіданні та подання заяв, заперечень, тощо), який є діючим адвокатом, що підтверджується інформацією наявною у Реєстрі адвокатів України (а.с. 59).

Крім того, при визначенні розміру відшкодування витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, суд враховує, що судом позовні вимоги задоволення частково. Із позовних вимог про надання матеріалів, складених за результатами службової перевірки та матеріалівЕкспертно-кваліфікаційної комісії МВС України в межах дисциплінарного провадження стосовно судового експерта Київського НДЕКЦ Кравченка Сергія, яке було ініційовано на підставі його звернення щодо порушення вимог нормативно-правових актів під час виконання складання висновку експертного дослідження від 13.12.2021 року № СЕ-19/111-21/52750-БТ задоволено лише вимоги про зобов`язання відповідача надати висновки за результатами вказаних перевірок, що за своїм об`ємом є значно меншими від заявлених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги заперечення відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, суд дійшов висновку про задоволення позивачу у відшкодуванні понесених ним на професійну правничу допомогу витрат частково в розмірі 2 000 грн., що в п`ять разів менше від понесених у розмірі 10 000 грн.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову судовий збір за подання позову, підлягає стягненню з відповідача у розмірі пропорційно задоволеним вимогам.

Тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 198,48 грн. (п`ята частина від 992 грн. 40 коп.)

На підставі викладеного, та керуючись Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про доступ до публічної інформації», ст. 4, 5, 12, 13, 16, 19, 81, 82,141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр надати ОСОБА_1 копію висновку, що був складений за результатами службової перевірки відносно судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Кравченка Сергія за зверненням ОСОБА_1 та копію рішення Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України від 2.08.2022 року за результатами звернення ОСОБА_1 .

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 198 грн. 48 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ,

Відповідач: Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, .

Суддя О.В.Батрин