ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14262/21

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/223/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області

третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Овсієнка Ю.К. від 07 вересня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення шкоди, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення шкоди, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 531 413 грн. 52 коп. на відшкодування шкоди, яку зазнав позивач внаслідок дії ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він є особою із інвалідністю 2 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЕС першої категорії, і на нього поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до якої пенсія особам із інвалідністю, у яких встановлено зв`язок захворювання із роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС, не повинна бути нижче 8 мінімальних пенсій за віком, а відповідно до вимог статті 50 даного Закону, особам, віднесеним до 1 категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах: особам із інвалідністю 2 групи - 75% мінімальної пенсії за віком. Позивач зазначав, що у 2015-2021 роках йому виплачувалась пенсія у меншому розмірі, ніж встановлений Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі №3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зазначено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Позивач стверджував, що завдана йому матеріальна шкода виражається у вигляді доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII), якби його право не було порушено застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта (ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VІІІ). Позивач вказував, що право на відшкодування такої шкоди прямо передбачено статтею 22 ЦК України. Позивач зазначає, що сума завданої йому шкоди за період з 01.01.2015 року по 30.08.2021 року, складає 531 413,52грн. (441 016,52 грн. (розмір недоотриманої щомісячної пенсії) + 87 397 грн. (розмір недоотриманої щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю - 75% мінімальної пенсії за віком) = 531 413,52 грн. (сума завданої шкоди).

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , шляхом безспірного списання 531 413 грн. 57 коп. шкоди, яку він зазнав внаслідок дії частини 3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Стягнуто з Державної казначейської служби у Чернігівській області судовий збір у розмірі 5 314 грн. 13 коп. на користь ГУК у Черніг.обл/Новозав.р-н/22030101, код отримувача - 37972475, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0025742, код класифікації доходів бюджету - 22030101.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області просить скасувати оскаржуване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року ухвалено судом із порушенням норм матеріального права та процесуального права, і тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області зазначають, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не враховано, що Рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року не набуває ретроспективної дії у часі, і закон, який визнано неконституційним, втратив чинність лише з 07.07.2021 року. Апелянт вказує, що на час розгляду справи в суді спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнято, і тому відсутні підстави для задоволення вимог заявленого позову. Апелянт стверджує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції від 07.09.2022 року суд помилково застосував положення ч.3 статті 152 Конституції України, як норму прямої дії, оскільки відповідальність, згідно статті 1175 ЦК України, не є аналогічною відповідальності згідно ч.3 статті 152 Конституції України. Доводи апеляційної скарги стверджують, що Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області жодних прав позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 07.09.2022 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 531 413,57 грн. з КПКВК 3504040 Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою, не прийнято до уваги, що за даною бюджетною програмою здійснюється виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень. Для відшкодування шкоди передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Апелянт зазначає, що порядку відшкодування Казначейством шкоди, завданої визнанням акта законодавства неконституційним, нормативно-правовими актами не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області - Мулач Я.В. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, та отримує пенсію по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із роботами по ліквідації наслідків ЧАЕС, відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.17,71-72).

Позивач звертався 22.07.2021 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із відповідною заявою про перерахунок пенсії (а.с.70).

Згідно довідки №1025 від 12.08.2021 року, ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по серпень 2021 року включно фактично отримав пенсію по інвалідності в розмірі 411 609,87 грн. (а.с.73-74).

Позивач стверджує, що пенсія йому виплачувалась у значно меншому розмірі, ніж передбачено Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і за розрахунком позивача, розмір недоплаченої йому пенсії становить: 531 413,52 грн. (а.с.66-69).

Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції Закону від 06.06.1996 року було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для осіб із інвалідністю, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по І групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23.11.2011 року №1210 зі змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктом 11 Порядку, мінімальний розмір пенсії становить:

1) для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї:

осіб з інвалідністю I групи - 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю II групи - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

осіб з інвалідністю III групи - 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку, у разі коли розмір пенсійної виплати (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною) не досягає в осіб з інвалідністю - учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, I групи - 285 відсотків, II групи - 255 відсотків, III групи - 225 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виплачується щомісячна державна адресна допомога до пенсії у сумі, що не вистачає до зазначених розмірів.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 року у справі №3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII.

Відповідно до статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки внаслідок застосування неконституційного акту позивач зазнав матеріальної шкоди, яка виражається у вигляді неотримання доходів, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року № 796-XII. Оскільки пенсія позивачу виплачувалась у меншому розмірі, ніж передбачено у вищевказаним Законом, суд першої інстанції прийняв до уваги та погодився із проведеним позивачем розрахунком, а також із розміром шкоди, визначеним позивачем у сумі 531 413,52 грн. При цьому, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що неприйняття відповідного закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не є підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Також суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 07.09.2022 року, що належним відповідачем у даній справі є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у даній справі є Державна казначейська служба України (її територіальний орган), яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19).

При вирішенні даного спору суд першої інстанції керувався положеннями статті 8 Конституції України, згідно з якою: в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1); її норми є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується (ч.3).

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року про задоволення вимог заявленого позову нормам матеріального і процесуального права, не можуть бути підставами для скасування даного рішення суду від 07.09.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

У позові позивач ОСОБА_1 вказував, що завдана йому матеріальна шкода виражається у вигляді доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII), якби його право не було порушено застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта (ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VІІІ). Позивач зазначав, що право на відшкодування такої шкоди прямо передбачено статтею 22 ЦК України. Позивач стверджує, що сума завданої йому шкоди за період з 01.01.2015 року по 30.08.2021 року, складає 531 413,52 грн. (441 016,52 грн. (розмір недоотриманої щомісячної пенсії) + 87 397 грн. (розмір недоотриманої щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю - 75% мінімальної пенсії за віком) = 531 413,52 грн. (сума завданої шкоди).

При цьому, в обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 посилався на норми статті 22 ЦК України, якою передбачено, що особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Такими збитками, серед іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому позивач в обґрунтування вимог позову не посилався на положення статті 1175 ЦК України, як про це зазначає апелянт.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області зазначають, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не враховано, що Рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року не набуває ретроспективної дії у часі, і закон, який визнано неконституційним, втратив чинність лише з 07.07.2021 року. Апелянт вказує, що на час розгляду справи в суді спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнято, і тому відсутні підстави для задоволення вимог заявленого позову.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року, виходячи із наступного.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 року у справі №3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Конституційний Суд України у своєму Рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року відносно того, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Реалізація права на отримання вказаного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений у окремому Законі.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п.184 рішення від 22 червня 2004 року у справі Броньовський проти Польщі).

Згідно статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави (пункти 60, 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17, провадження №12-208гс18).

У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки). У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру, відповідно до цього положення, визнані Європейським Судом з прав людини, як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними і ефективними, порушення державою будь-якого із конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їх майна: рішення ЄСПЛ від 29.06.2004 року щодо суті та від 13.07.2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі Доган та інші проти Туреччини, заява №8803-8811/02 і інші; рішення ЄСПЛ від 12.01.2006 року щодо прийнятності у справі Ічер проти Туреччини, заява №18888/02, §73-87; рішення ЄСПЛ від 16.06.2015 року щодо суті у справі Чірагов та інші проти Вірменії, заява №13216/05, §188-201; рішення ЄСПЛ від 16.06.2015 року щодо суті у справі Саргсян проти Азербайджану, заява №40167/06, §152-242; рішення ЄСПЛ від 10.05.2001 року у справі Кіпр проти Туреччини, заява №25781/94, §178-189).

Необхідно зазначити, що у даній справі позивач ОСОБА_1 просив задовольнити вимоги заявленого ним позову, і при цьому, посилався на норми статті 22 ЦК України, якою передбачено, що особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, позивач обґрунтовував позовні вимоги обставинами невиконання державою свого позитивного обов`язку, що передбачає можливість стягнення відповідної компенсації.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №751/6859/21, провадження №61-2867 св 22.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області жодних прав позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року, виходячи із наступного.

Відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є Держава, як учасник цивільних відносин. Державна казначейська служба України, діючи від імені Держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені у встановленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку Держави, пов`язаними із консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема, і з безспірним списанням коштів Державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що належним відповідачем у даній справі є саме Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (її територіальний орган), яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з Державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19).

Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 07.09.2022 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 коштів з КПКВК 3504040 Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою, не прийнято до уваги, що за даною бюджетною програмою здійснюється виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень. Для відшкодування шкоди передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Апелянт зазначає, що порядку відшкодування Казначейством шкоди, завданої визнанням акта законодавства неконституційним, нормативно-правовими актами не передбачено.

Апеляційний суд вважає, що виходячи із вищезазначених норм права, які регламентують спірні правовідносини та фактичних, документально підтверджених обставин справи, вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та відповідно, про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , шляхом безспірного списання заявленої позивачем суми шкоди, яку він зазнав внаслідок дії частини 3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.09.2022 року.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області необхідно залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07.09.2022 року - необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 07 вересня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 23.01.2023 року.

Головуючий: Судді: