Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6796/22 Головуючий у 1-й інст. БольшаковаТ.Б.
Категорія 60 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/6796/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Семенівська сільська рада Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2023 року, постановлену під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт спільного проживання із спадкодавицею ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 1999 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на земельні ділянки площею: 0,15 га, 3,272 га, 0,25 га, що розташовані в с. Кикишівка, Бердичівського району, які належали ОСОБА_3 на підставі державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯК №433220 від 29.03.2010, серії ЯК №433219 від 29.03.2010 та серії ЖТ №141708 від 24.05.2006. Стверджує, що вона проживала зі своєю бабусею, ОСОБА_3 , однією сім`єю з 1999 року в АДРЕСА_1 по день її смерті. Зазначає, що у них був спільний бюджет, вони вели спільне господарство, а за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 була лише зареєстрована. Вказує, що вона звернулася до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою Бердичівської нотаріальної контори від 27.07.2018 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з необхідністю оформлення своїх спадкових прав, виникла необхідність у встановленні факту, що має юридичне значення. Враховуючи вищевикладене просить задовільнити її заяву та встановити факт спільного проживання із спадкодавицею ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 1999 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 , що вона має право подати позов на загальних підставах.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує, що з матеріалів спадкової справи №317/2016 відносно майна померлої ОСОБА_3 знаходиться ухвала апеляційного суду Житомирської області від 20.12.2017, яка не скасована судом касаційної інстанції, якою відмовлено ОСОБА_2 у визначені додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що інших спадкоємців, передбачених законом не має, тому спір про право відсутній. Вважає, що з урахуванням зазначених вище обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення заяви без розгляду. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2023 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відзиві представник заінтересованої особи ОСОБА_2 ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, та правильно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції враховуючи встановлені обставини та підстави звернення до суду, зазначені ОСОБА_1 у заяві, а також надані заявником пояснення, прийшов до висновку, що наявні ознаки спору про право, а тому заява повинна розглядатися в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Процесуальний закон передбачає умови, за яких в окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема: факти, що підлягають установленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК).

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18.

Згідно роз`яснень, які містять у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7«Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, поняття "спір про право" пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини. Просила суд встановити факт спільного проживання із спадкодавицею ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 1999 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема з метою наступного вирішення питання про право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті останньої.

Однак з матеріалів справи встановлено, що відповідно до копії заповіту від 05.03.1996, що міститься в матеріалах справи ОСОБА_3 , що проживала в с. Кикишівка Бердичівського району Житомирської області заповіла житловий будинок і все майно де б воно не було б і з якого б воно не складалося і взагалі все те, що їй належатиме на день її смерті і на що вона за законом матиме право, своєму синові ОСОБА_2 .

Крім того, вбачається, що до нотаріальної контори, окрім ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 також звертався ОСОБА_2 .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 заперечує проти встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

За вказаних обставин, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із матеріалів справи встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Враховуючи, що метою встановлення факту проживання разом із спадкодавицею ОСОБА_3 є оформлення ОСОБА_1 спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , які заперечуються (не визнаються) ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку про наявність спору про право на спадщину.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2022 року у справі №402/695/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею в період з 1999 року і до часу відкриття спадщини 27.06.2011 не впливатимуть на права та обов`язки інших спадкоємців, а саме - ОСОБА_2 , оскільки відносно його прав є чинні рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20.12.2017 та Верховного Суду від 22.05.2020 є необґрунтованими, оскільки як вбачається зі змісту зазначених судових рішень ОСОБА_2 відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 з процесуальних підстав, а саме, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі як відповідач.

З огляду на встановлені судом обставини, судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідають Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 28 березня 2023 року.

Головуючий

Судді