ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/5971/21 Номер провадження 22-ц/814/197/23Головуючий у 1-й інстанції Лях М.Ю. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області моральну шкоду в зв`язку з незаконним звільненням позивача в розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивача було призначено на посаду дільничного офіцера поліції СППП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області. 30.07.2019 р., приблизно в 14:30 годин, на території Слобідського району м. Харкова, відносно нього як працівника правоохоронного органу був здійснений напад, якому передували провокаційні дії, направлені на дискредитацію особисто його, в зв`язку зі здійсненням ним діяльності на посаді дільничного офіцера поліції, за заявою позивача про спричинення йому тілесних ушкоджень відомості внесені до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №0001810, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України (нанесення легких тілесних ушкоджень), за фактом нанесення ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_1 слідство по якому ще триває. Але в зв`язку із виставленням його винним в засобах масової інформації (ЗМІ), керівництвом ГУНП в Харківській області прийнято рішення про його звільнення з органів поліції. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 р. по справі № 520/9929/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області, яке залишено в силі Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2020 р., позивача з 04.09.2019 р. поновлено в органах поліції на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Слобідського відділу поліції ГУНП в Харківській області, а накази про його звільнення та застосування дисциплінарного стягнення визнано протиправними та скасовано.

В зв`язку з цим незаконним звільненням, з-за дій відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в підірванні його ділової репутації, як працівника правоохоронних органів, авторитету перед колегами та безпосереднім керівництвом. Одночасно з цим, на різних телеканалах, зокрема, «АТН» «СТБ» «Ictv» вийшли відео сюжети, в яких показали місце проживання ОСОБА_1 , показали будинок, де він мешкає, адресу , показали у відео вхідні двері до квартири, було видно, що ОСОБА_1 мешкає на останньому поверсі, та було видно номер квартири. Вказану інформацію журналісти могли дізнатись лише від керівництва відповідача. Такі дії відповідача поставили ОСОБА_1 у несприятливі умови через надання журналістам особистих даних останнього, оскільки ОСОБА_1 , будучи працівником органів поліції на посаді дільничного офіцера поліції, щоденно стикається з особами, які вчиняють злочини або адмінправопорушення та ведуть антисоціальний образ життя. Цей факт, поставив під загрозу життя та здоров`я його самого та його дружини, так як це могли побачити особи з якими він щоденно стикається, які причетні до «криміналу» та ведуть антисоціальний образ життя, в тому числі раніше засуджені особи. Всі ці обставини викликали у позивача негативні емоції, через сильне переживання за себе та свою дружину, були порушені нормальні життєві зв`язки та можливості, у позивача виникли дуже сильні душевні страждання, моральні переживання, порушення нормальних життєвих зав`язків з оточуючими, родичами, близькими, так як факт звільнення його з органів поліції підірвав його ділову репутацію, яку останній заробляв не один рік, дискредитував як сумлінного працівника поліції, втратив авторитет в очах близьких людей. В подальшому у позивача виник страх неможливості працевлаштування, страх виходу на вулицю, страх коли повз проходить невідома особа, виникло багато фобій та страхів, через побоювання за своє та дружини життя та здоров`я та просто страх перед невідомими людьми, впевненість в тому, що позивача переслідують з метою заподіяння шкоди життю та здоров`ю та весь час на вулиці позивачу чутно голоси, що про нього негативно говорять. Крім того, звільнення з органів Національної поліції призвело до судових тяжб, в зв`язку з необхідністю поновлення на роботі, що викликає постійний стрес, нервові переживання, витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів. В зв`язку з чим позивачу діями відповідача було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 100000,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в зв`язку з незаконним звільненням в розмірі 10 000,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Харківській області прохало рішення місцевого суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказували, що вони не були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду справи. Судових повісток не отримували, а в електронному кабінеті дані про час розгляду справи були внесені у вихідний день субота 22.01.2022 року о 7 год. 23 хвилини, а судове засідання було призначено на 24.01. 2022 року.

Вказували, що судом порушено юрисдикцію спору., що цей спір пов`язаний з проходженням публічної служби, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Вказували, що позивач уже звертався до суду в порядку адміністративного судочинства з вимогами про відшкодування моральної шкоди у справі № 520/10236/2020 . Позов було залишено без розгляду в зв`язку з пропущенням процесуального строку звернення до суду .

Не було враховано місцевим судом трьохмісячний строк позовної давності встановлений ст. 237-1 КЗПП України , про що зазначено в рішенні Конституційного суду України № 1-5/2012 від 22.02.2012 року.

В мотивувальній частині цього рішення Конституційний суд зазначив, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є трудовим спором.

Місцевим судом не було враховано, що відшкодування моральної шкоди повинно було проводитись Державою, а не головним управлінням поліції. Місцевий суд не врахував висновки Конституційного суду України викладені у рішенні № 12 рп /2001 від 03.10.2001 року, та правові Висновки Великої Палати Верховного суду від 27.12.2019 року у справі № 242/4741/ 16 ц.

Також зазначали на відсутність у сіх необхідних елементів для відшкодування шкоди : протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали, та що саме позивач повинен був довести їх наявність.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прохав рішення місцевого суду залишити без змін.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом встановлено, що Харківським окружним адміністративним судом від 04 лютого 2020 р. по справі № 520/9929/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та компенсації ухвалене рішення, яким вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано в частині, що стосується ОСОБА_1 наказ ГУНП в Харківській області від 14.08.2019 № 818 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейських ГУНП в Харківській області». Визнано неправомірним та скасовано в частині, що стосується ОСОБА_1 наказ ГУНП в Харківській області від 04.09.2019 № 321_о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 в органах поліції на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Слобідського відділу поліції ГУНП в Харківській області, з 04.09.2019 року. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 04.09.2019 по день поновлення в органах поліції (а.с. 16-28).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2020 р. по справі №520/9929/19 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі № 520/9929/19 залишено без змін (а.с.29-38).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що відповідає ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі № 520/9929/19 встановлено, що наказом ГУНП в Харківській області від 14.08.2019 № 818 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських ГУНП в Харківській області» до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за порушення службової дисципліни, що виразилося в порушенні вимог абзаців 7, 8, 10 ч. 1 розділу II, абзаців 1 - 3 частини 2, частини 3 та частини 4 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, пунктів 3,6,7 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIIIта пункту 1 частини 1статті 18 Закону України «Про Національну поліцію».

04.09.2019 наказом ГУНП в Харківській області № 321о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції згідно пункту 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини 1статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом ГУНП в Харківській області від 31.07.2019 № 1265 «Про призначення та проведення службового розслідування» призначено службове розслідування відносно поліцейських Слобідського ВП ГУНП в Харківській області, зокрема ОСОБА_1 .

За результатами розслідування відповідачем складено висновок службового розслідування відносно поліцейських Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 14.08.2019 року, відповідно до якого зазначено, що відомості про вчинення дисциплінарного проступку дільничним офіцером поліції СППП Слобідського ВП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1 вважати підтвердженими.

За вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося в порушенні вимог абз. 7, 8, 10Ч.1 та ч.2 розділу II, абз. 1-3 ч.2, ч.3 та ч.4 розділу IV правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, п. 3, п. 6, п. 7 ч.3СТ.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» та п. 1 ч. 1ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, до дільничного офіцера поліції СППП Слобідського ВП ГУ НП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. На підставі висновку службового розслідування відповідачем прийняті вищезазначені накази.

Судом також встановлено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. З висновку службового розслідування щодо позивача вбачається, що в ході проведення службового розслідування та при виданні оскаржуваних наказів, відповідачем не проведено об`єктивного, повного та всебічного дослідження обставин; не встановлено та не обґрунтовано, в чому полягає провина позивача, тяжкість вчиненого проступку; не доведено вину в скоєнні проступків, що, в свою чергу, спричинило застосування дисциплінарного стягнення, у вигляді звільнення з посади, що за даних обставин є надмірним та передчасним. Відповідачем, при звільненні позивача з посади, що є крайнім заходом дисциплінарного впливу, не в повній мірі враховано сукупність обставин за яких вчинено дисциплінарний проступок, не встановлено розмір заподіяної шкоди, не врахована попередня поведінка позивача.

В матеріалах службового розслідування відсутні докази врахування критеріїв, передбачених ст.19 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» при накладенні на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, неможливості застосування інших заходів дисциплінарного впливу та необхідності застосування крайнього виду дисциплінарного стягнення, а саме, звільнення зі служби в поліції.

Також, у висновку службового розслідування від 14.08.2019 року не конкретизовано в чому саме виразилось порушення позивачем Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09 листопада 2016 року № 1179, та яка саме поведінка або вчинений ОСОБА_1 проступок, як працівника поліції, порушує закладені етичні, правові та службово- дисциплінарні норми поведінки, враховуючи те, що працівник поліції покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх невиконання.

При цьому, матеріали службового розслідування не містять, та ГУНП в Харківській області в обґрунтування своєї позиції викладеної в висновку службового розслідування не зазначено доказів того, що ОСОБА_1 , як працівник поліції дискредитував авторитет поліції як у службовому, так і повсякденному житті, а його правовою поведінкою та правовою культурою порушено довіру та повагу до органів поліції, що могло б свідчити про недотримання ОСОБА_1 положень Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09 листопада 2016 року № 1179.

Крім того, у висновку службового розслідування від 14.08.2019 року не конкретизовано в чому саме виразились в діях позивача порушення Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», а також не зазначено доказів того, що ОСОБА_1 вчинив порушення положень зазначених Законів.

Таким чином, відповідачем при проведенні службового розслідування не вжито достатніх та необхідних заходів щодо встановлення обставин, які є необхідними для притягнення особи для дисциплінарної відповідальності, а висновок, складений за його результатами, не відповідає вимогам щодо повноти та об`єктивності і взагалі не підтверджує факту вчинення позивачем саме дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

В зв`язку з чим, судом ухвалене рішення, яким накази про застосування дисциплінарного стягнення та про звільнення позивача визнані неправомірними та позивача поновлено на роботі в органах поліції на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Слобідського відділу поліції ГУНП в Харківській області, з 04.09.2019 року.

Місцевий суд також врахував пояснення викладенні в позовній заяві щодо підриву авторитету позивача та висвітлення фактів його життя в пресі.

Врахувавши вказані обставини та доводи позивача викладені в позовній заяві, місцевий суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визначив розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Щодо юрисдикції спору

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу (далі також - ЦПК) України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із цивільних відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України , до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини другої статті 17 КАС України у вказаній редакції).

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою статті 21 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, умовою розгляду вимоги про відшкодування моральної шкоди за правилами адміністративного судочинства є те, щоби така шкода була заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

В даній справі предметом спору є стягнення моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника поліції.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що згідно із частиною п`ятою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства

Враховуючи правові висновки Верховного суду висловлені в постанові від 13 травня 2022 року у справі № 711/6706/19 , ( де предметом позовних вимог є стягнення моральної шкоди, пов`язаної з протиправними діями посадових осіб керівників системи органів Пенсійного фонду України у зв`язку з невчасною виплатою належної заробітної плати позивачу при його звільненні.) , та правові висновки Верховного суду висловлені у постанові від 8 червня 2022 року у справі № 757/47957/19-ц колегія суддів вважає, що даний спір підвідомчий судам загальної юрисдикції.

Доводи апеляційної скарги в частині юрисдикції спору адміністративному суду є безпідставними.

Інші порушення норм процесуального права.

В матеріалах справи відсутні будь які дані про те, що відповідач у справі був належним чином повідомлений про день та час судового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Також відсутні підстави вважати , що спір у справі № 520/10236/2020 та в цій справі є ідентичними.

До матеріалів справи не долучено жодних доказів ( копію позовної заяви), які б свідчили про те, що заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди є тотожними.

Наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень судові документи не дають можливості апеляційному суду з`ясувати зміст позовних вимог у цих справах.

Щодо суті

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 642/1661/19.

Отже, з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування, зокрема, моральної (немайнової) шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, вчиненого саме при виконанні своїх повноважень, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Такі обставини повинні підтверджуватись належними і допустимими доказами саме позивачем, виходячи із загальних засад доказування.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 757/62111/18-ц.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин .

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Як вбачається з матеріалів справи , обґрунтовуючи розмір заподіяної моральної шкоди позивачем на підтвердження факту її заподіяння було надано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2020 року у справі № 520/9929/19 , яким було визнано незаконність його звільнення з посади.

Апеляційний суд вважає, що саме по собі рішення суду про поновлення позивача на роботі є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння йому душевних страждань , наявністю протиправності дій та вини відповідача та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди та винними протиправними діями.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду в цій частині не спростували.

Розмір моральної шкоди в 10 000 грн. визначений місцевим судом відповідає критеріям розумності та справедливості.

Щодо строку звернення до суду .

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Апеляційний суд зазначає, що строки звернення до суду з вимогами вирішити трудовий спір, та строки позовної давності визначені ЦК України не є тотожними поняттями.

Так позивач прохав вирішити питання про відшкодування на його користь заподіяної моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи.

Фактично порушено питання щодо вирішення трудового спору про стягнення моральної шкоди .

До цих вимог застосовується трьохмісячний строк звернення до суду.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Як вбачається з матеріалів справи строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди у позивача виник після набрання законної чинності рішення суду про поновлення його на роботі, тобто з 22 липня 2020 року ( наступного дня після ухвалення Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2020 р. по справі №520/9929/19).

Про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся 31.03.2021 року тобто з пропуском трьохмісячного строку.

Жодних поважних причин для поновлення вказаного строку , матеріали справи не містять.

За таких обставин доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку звернення до суду є обґрунтованими.

Решта доводів апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначені в постанові висновки рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3,4, ч.1 ст. 376 ,ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року скасувати,

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді В.П.Пікуль

О.О. Панченко