ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/6449/21 Номер провадження 22-ц/814/1154/23Головуючий у 1-й інстанції Демченко С.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2021 року адвокат Кислий А.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1064047 від 19 серпня 2021 року звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування передано на розгляд до Червонозаводського районного суду м.Харкова за підсудністю.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування - повернуто позивачеві.

Роз`яснено позивачу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом, позивачем не здійснено всіх заходів обов`язкового досудового урегулювання спору шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на спірне нерухоме майно після смерті своєї матері, за наслідками чого нотаріусом підлягають до вчинення відповідні нотаріальні дії, задля встановлення наявності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину із зазначення підстав такої відмови.

Оскільки, долучені до позовної заяви матеріали не містять доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину на ім`я позивача, отже відсутні правові підстави розгляду питання щодо оформлення спадщини у судовому порядку, що відповідає роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив адвокат Кислий Андрій Матвійович , що діє в інтересах ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що судом не встановлено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам поданим разом із позовною заявою. Судом порушено норми процесуального права у зв`язку із чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Апелянт просив скасувати ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 вересня 2021 року про повергнення позивачеві позовної заяви. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 звернувся із заявою, відповідно до якої просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін. Просив прийняти до відома , що у провадженні Червонозаводського районного суду перебуває справи № 646/8104/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , як на майно, яке набуте подружжям за час шлюбу.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги та заяву відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Відповідно до ст.ст. 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Згідно з положеннями пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Разом з тим, аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху чи його повернення.

Апеляційний суд вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сторона надала всі наявні в неї докази, на підставі яких можна вирішувати справу, при цьому відсутність певних доказів не може бути підставою для повернення позову позивачеві, а може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст обгрунтування позовних вимог, з яких слідує, що ОСОБА_2 в строки передбачені закон звернулась з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини але прохала визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за законом з тих підстав, що відповідач не проживав зі спадкодавцем у спірній квартирі з 1996 року, не вів з нею спільного господарства та не мав спільного бюджету. З 25.01.1999 року відповідач співмешкав з іншою жінкою, з якою згодом одружився. В обґрунтування позовних вимог позивач, також зазначає, що квартиру її мати придбала за кошти, які вона отримала до шлюбу від продажу іншої нерухомості, яка належала їй на праві власності до шлюбу з відповідачем, а тому право власності на вказану квартиру в порядку спадкування просить визнати тільки за нею.

Відповідно до вимог ч.4 ст.42 Закону України «Про нотаріат» у випадку подання обґрунтованої письмової заяви заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені обставини та прийшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви з підстав не здійснення позивачем всіх заходів досудового урегулювання спору щляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на спадкове майно.

Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви з зазначених судом підстав.

Відповідно, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частиною 2 статі 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

Стаття 21 Конституції України проголошує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України). Такі ж саме аспекти вимагаються і частиною 1 статті 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13 січня 2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - задовольнити .

Ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 вересня 2021 року - скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до Червонозаводського районного суду міста Харкова .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2023 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов