Справа № 344/7555/18
Провадження № 22-ц/4808/45/23
Провадження № 22-ц/4808/369/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т.М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта адвоката Вінтоняка Н.М.

представника апелянта адвоката Сікомаса С.В.

позивача ОСОБА_2

представника позивача адвоката Романишин К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року та представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року, ухвалені у складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради та Муніципальна інспекція з благоустрою про зобов`язання демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Її сусідка ОСОБА_3 самовільно, без її згоди та без погодження Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради, встановила огорожу між її ділянкою та своєю. Дана огорожа не відповідає вимогам рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 «Про Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську», а саме огорожа є самовільно збудованою, її висота становить більше двох метрів, суцільно глуха, облицьована листовим металом, що унеможливлює попадання сонця та денного світла в житловий будинок, а також робить неможливим обробіток земельної ділянки, прилеглої до будинку, в сільськогосподарських цілях. Таким самоуправством відповідачка порушила правила добросусідства, визначені ч. 1 ст. 103 ЗК України, та її право на користування та розпорядження земельною ділянкою, закріплене у ч. 1 ст. 78 ЗК України.

Посилаючись на наведене та з урахуванням уточнень від 21 травня 2019 року, позивачка просила зобов`язати ОСОБА_3 самостійно за власний рахунок демонтувати самовільно встановлену суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року до участі у справі залучено як третіх осіб на стороні позивача: Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради та Муніципальну інспекцію з благоустрою.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2019 року до участі у справі залучено як співвідповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлену суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в дохід держави витрати по оплаті судового збору в розмірі по 352,40 грн з кожного.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Сікомаса Святослава Володимировича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради та Муніципальна інспекція з благоустрою про зобов`язання демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діяв представник ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянти вважають помилковим висновок суду першої інстанції про порушення ними прав позивачки. Зазначають, що спірна огорожа була встановлена ними ще в 2014 році за взаємною згодою між ними, позивачкою та її сім`єю. З того часу і до 2018 року жодних претензій до них зі сторони позивачки не було. Наведене підтверджується тим, що з 2014 року позивачка не зверталася у відповідні державні установи зі скаргами, з приводу чого могла б бути проведена перевірка, жодною установою їх не притягнуто до відповідальності, не зобов`язано знести огорожу чи привести її у відповідність до встановлених норм чи правил. Відтак позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Також позовні вимоги є недоведеними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на порушення ними прав позивачки. Листи Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини та Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, на які посилається позивачка, носять інформаційних характер, а їх суть зводиться до рекомендацій позивачці як їй діяти у разі порушення її прав.

Апелянти вказують, що підставою для ухвалення судом оскаржуваного рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 стало рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84. При цьому, судом не враховано, що висота їхньої огорожі не перевищує двох метрів, а земельна ділянка, на якій розташована спірна огорожа, не є ділянкою садибного типу, тому вимоги вказаного рішення виконавчого комітету ними не порушено.

Більше того, апелянти вважають, що зазначене рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не може застосовуватися до даних спірних правовідносин, оскільки їхня огорожа встановлена у 2014 році, тобто за рік до прийняття виконавчим комітетом вказаного рішення.

Апелянти зауважують, що в своєму рішенні суд не надав оцінку рішенню виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84, а зіслався на рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.10.2007 року № 469, на яке позивачка не посилалася і яке не було підставою задоволення її позову. Таким чином, суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, апелянти вказують, що ОСОБА_3 не може бути відповідачем у даній справі, оскільки з 2011-2012 років власником домоволодіння та земельної ділянки, на якій розташована спірна огорожа, побудована у 2014 році, є ОСОБА_1 . Відтак, суд повинен був замінити неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1 , а не залучати ОСОБА_1 до участі у справі як співвідповідача.

З цих підстав просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив вказане рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року задоволено одну позовну вимогу. Разом з тим, заявою від 15 травня 2019 року про уточнення позову та доповнення позовних вимог позивачка фактично збільшила позовні вимоги, виклавши їх у трьох пунктах. Суд першої інстанції прийняв дані уточнення та доповнення, а тому, розглядаючи спір, повинен був ухвалити рішення щодо кожної заявленої позивачкою вимоги, попередньо вирішивши питання про судові витрати, оскільки кожна позовна вимога повинна бути оплачена судовим збором. Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд даних вимог процесуального закону не врахував.

Крім того, судове засідання по вирішенню питання про ухвалення додаткового рішення проведено без участі заявника, не повідомленого про час та місце судового розгляду, що вказує на незаконність оскаржуваного додаткового рішення, а тому таке рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними та надуманими, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 лютого 2023 року, в якому, посилаючись на повноту та всебічність судового розгляду справи та відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення, просила залишити скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалися.

В засіданні апеляційного суду апелянти та їх представники апеляційні скарги підтримали, просили їх задоволити.

Позивачка та її представник скарги заперечили, просили залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надіслав суду клопотання про розгляд справи без участі представника цієї третьої особи.

Муніципальна інспекція з благоустрою причину неявки свого представника в судове засідання не повідомила, заяви про розгляд справи без його участі не подала.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року та залишення без задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, призначеної для його обслуговування (т. 1 а.с. 5-6, 39-40).

Відповідачка ОСОБА_1 є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 53, 90-93).

На межі вказаних земельних ділянок відповідачкою ОСОБА_1 встановлено огорожу з металевих листів, закріплених на металевих стовпах на бетонній основі. Дана огорожа є суцільною, що підтверджується фотознімками огорожі (т. 2 а.с. 73, 115, 116).

З листа Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради від 11 жовтня 2017 року № 14/31.1-18/587, наданого у відповідь на адвокатське звернення, вбачається, що Департаментом не погоджувалась проектна документація на встановлення вказаної огорожі.

Цим же листом повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 затверджено Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську. Відповідно до п.п. 3.3, 3.6 Порядку висота огорожі не повинна перевищувати 2,0 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стіною). Крім цього, «огорожа ділянок садибної забудови між сусідніми земельними ділянками повинна бути прозорою. Цей пункт не поширюється на випадки досягнення письмової згоди між сусідами». Згідно п. 6.5 Порядку, «демонтаж огорож, встановлених між суміжними земельними ділянками окремих власників (землекористувачів) відбувається в судовому порядку за позовом особи, чиї права та інтереси порушено» (т. 1 а.с. 9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства, благоустрою території, а відтак порушено права позивачки, як землевласника. Тому порушені права позивачки підлягають захисту шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі між суміжними земельними ділянками сторін з одночасним приведенням її у відповідність до згаданого рішення.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України і їх перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1-5 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Пунктами г) та е) ч. 1 ст. 91 ЗК України встановлено обов`язок власників земельних ділянок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ч. 1 та 2 ст. 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з п. 9 ч. 1, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі є різновидом малих архітектурних форм та елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до абз. 2 п. 3.19* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків, площа забудови, вимоги до господарських будівель, їх складу, огорожі ділянок, благоустрою території встановлюються місцевими правилами забудови залежно від розміру ділянок, умов інженерного обладнання, інсоляції будинків та територій, інших нормативних вимог, регіональних традицій.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить в тому числі і підготовка та подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації.

У відповідності до наведених норм законів та вимог ДБН виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення від 05 лютого 2015 року № 84 «Про Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську», яким затверджено Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську, що є додатком до цього рішення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що встановлена відповідачкою ОСОБА_3 огорожа не відповідає вимогам зазначеного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, оскільки встановлена самовільно, висота огорожі перевищує два метри та вона є суцільно глухою, що унеможливлює попадання сонця та денного світла в житловий будинок, а також робить неможливим обробіток земельної ділянки, прилеглої до будинку, в сільськогосподарських цілях.

Заперечуючи проти вимог позивачки, відповідачі стверджували, що вказане рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не може застосовуватися до даних правовідносин, оскільки спірна огорожа встановлена ними ще в 2014 році під час дії рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.10.2007 року № 496 «Про порядок встановлення огорожі власниками земельних ділянок на території міської ради», яке було чинне до 05.02.2015 року. Також відповідачі вказували, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у даній справі та не повинна відповідати за вимогами ОСОБА_2 , оскільки з 2011-2012 років власником домоволодіння та земельної ділянки, на якій розташована спірна огорожа, побудована у 2014 році, є ОСОБА_1 . Також вказували, що твердження позивачки помилкові, оскільки огорожа не перевищує двох метрів.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянтів, що ОСОБА_3 не повинна відповідати за вимогами ОСОБА_2 , оскільки згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2011 року (т. 1 а.с. 90) та витягу про державну реєстрацію прав від 14 березня 2011 року (т. 1 а.с. 92) ОСОБА_1 є одноосібним власником домоволодіння АДРЕСА_1 .

Також згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 749440 від 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 є одноосібним власником земельної ділянки площею 0,0805 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 93). Більше того, ОСОБА_1 визнала, що спірна огорожа встановлена саме нею.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до безпідставного задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині ОСОБА_3 .

Щодо доводів скарги в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід зазначити таке.

Як встановлено з матеріалів справи та визнається сторонами, ОСОБА_1 на межі власної земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , дійсно споруджено огорожу.

У судовому засіданні на запитання суду ОСОБА_1 пояснила, що огорожа споруджена нею у 2014 році та узгоджена із зятем позивачки, тому вважає, що питання було належно вирішено між сторонами. Визнала, що огорожа виготовлена із суцільних металевих листів, її висота не перевищує двох метрів та має висоту приблизно на зріст людини.

На таке ж запитання суду представник апелянта також пояснив, що огорожа сформована із суцільних металевих листів та має висоту 1,80 см 1,90 см.

На запитання суду щодо висоти огорожі, вказаної ОСОБА_1 , позивачка ОСОБА_2 суду пояснила, що вона особисто міряла висоту огорожі і вона має рівно 2 м, але це дуже псує зовнішній вигляд. При цьому, ОСОБА_2 заперечила щодо узгодження з відповідачем спорудження огорожі та вказала, що огорожа повністю затіняє подвір`я. Щодо року спорудження огорожі, то вона достеменно не пам`ятає в якому році її споруджено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторонами не заперечується існування спірної огорожі та наявність спору щодо її висоти та прозорості. Сторони визнали, що наявні у справі фото докази, представлені як позивачем (т. 2 а.с. 73), так і відповідачем (т. 2 а.с. 115, 116), стосуються предмету спору та відображають його.

Виходячи із встановлених обставин та даючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо того, що спірна огорожа встановлена саме у 2014 році не знайшли свого підтвердження.

Згідно наявної у справі копії Технічного паспорта на будинковолодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 87) в схемі земельної ділянки даного житлового будинку під номером АДРЕСА_2 вказано на наявність огорожі. Дата виготовлення паспорта вказана 30.03.2009 року, а дата поточної інвентаризації - 16.11.2010 року. При цьому, в Технічному паспорті на будинок та Свідоцтві про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 № 1053/2010 від 02.03.2011 року вказано, що огорожа виготовлена із металевої сітки. Інші дані в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, як вбачається з копії наявної у справі відповіді на звернення позивача до Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради та Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо законності встановлення спірної огорожі, таке датовано жовтнем 2017 року, що вказує на те, що регулювання спірних правовідносин на час виникнення спору здійснювалося рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 «Про Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську». Цього не заперечує і апелянт, вказуючи у апеляційній скарзі, що судом помилково застосовано попереднє рішення виконкому 2007 року, а висота огорожі не перевищує двох метрів (т. 1 а.с. 9, 50-51).

Пунктом 3.2 Порядку встановлення огорож у м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 (далі Порядок), передбачено, що проектна документація на встановлення огород виконується ліцензованою проектною організацією.

Згідно з п. 3.3 Порядку висота огорожі повинна відповідати вимогам СН-441-72*, але не перевищувати 2,0 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стіною).

Відповідно до п. 3.5 Порядку верхня частина огорожі повинна бути прозорою. Коефіцієнт прозорості (відношення прозорих частин огорожі до суцільних частин огорожі) повинен бути більшим за 50 (п`ятдесят) відсотків.

Згідно з п. 3.6 Порядку огорожа ділянок садибної забудови між сусідніми земельними ділянками повинна бути прозорою. Цей пункт не поширюється на випадки досягнення письмової згоди між сусідами.

Пунктом 4.5 Порядку передбачено письмову згоду усіх власників (співвласників) суміжних земельних ділянок у випадках: встановлення огорожі між суміжними земельними ділянками окремих власників чи землекористувачів, конструкція якої передбачає часткове втручання на суміжну земельну ділянку; зменшення прозорості між суміжними земельними ділянками окремих власників чи землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В засіданні апеляційного суду сторони визнали, що висота огорожі не перевищує два метри, а тому відсутнє порушення п. 3.3 Порядку. Відтак, вимоги ОСОБА_2 в цій частині безпідставні.

Разом з цим, судом встановлено та не заперечується сторонами, що огорожа є суцільною та її верхня частина не відповідає коефіцієнту прозорості 50%, що суперечить п. 3.5 Порядку встановлення огорож у м. Івано-Франківську, затвердженому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84, а тому в цій частині вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Згідно з ч. 3 та 4 ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечуєзахист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право людини до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. З урахуванням загальних принципів, передбачених практикою ЄСПЛ, необхідно зауважити: якщо в Конвенції прямо не визнається право на здорове та спокійне середовище для життя, то у випадках, коли людина безпосередньо і серйозно стурбована незручностями, спричиненими іншими особами (поведінка сусідів, функціонування промислових об`єктів тощо), може виникнути питання щодо порушення статті 8 Конвенції. Порушення права на повагу до житла не обмежується конкретними фізичними порушеннями, такими як несанкціоноване проникнення в будинок особи, а також включає такі посягання, які не є конкретними чи фізичними, наприклад, шум, запахи або інші форми втручання. Серйозне порушення може призвести до порушення права людини на повагу до житла, якщо це заважає користуватися зручностями свого житла. Такі порушення необхідно розглядати не лише в аспекті права особи на матеріальний об`єкт/простір, але і як право на отримання задоволення від користування таким об`єктом. З метою оцінки факту порушення права особи на повагу до житла потрібно визначити, чи досягли незручності того мінімального рівня, необхідного для встановлення втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність та тривалість незручностей, їх фізичні чи психічні наслідки.

Колегія суддів вважає, що встановлення ОСОБА_1 суцільної огорожі з металопрофілю спричиняє затінення земельної ділянки ОСОБА_2 , що унеможливлює попадання сонячного світла в частину житлового будинку позивачки, спричиняє порушення інсоляційного режиму її земельної ділянки, а тому порушує права позивачки, що гарантуються ст. 41 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на те, що огорожа встановлена самовільно, її конструкція з позивачем не погоджена, а в частині вимог щодо коефіцієнту прозорості не відповідає встановленим органом місцевого самоврядування вимогам, вказані порушення підлягають усуненню шляхом зобов`язання ОСОБА_1 привести спірну огорожу у відповідність до наведених вимог рішення та забезпечити її прозорість на 50% за власний рахунок.

Вимога ОСОБА_2 щодо демонтажу огорожі до задоволення не підлягає, оскільки за змістом позову ОСОБА_2 фактично вимагала приведення огорожі у відповідність до рішення МВК у зв`язку із недотриманням висоти та вимог щодо прозорості. Тому ефективним способом захисту, який відповідає суті порушеного права буде саме зобов`язання відповідача щодо забезпечення прозорості огорожі 50%.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, зокрема судом не зазначено, які обставини встановлено, які докази зібрано та чим обґрунтовується висновок щодо необхідності демонтажу огорожі з одночасним приведенням її у відповідність до згаданого рішення, а також не наведено підстав зобов`язання ОСОБА_3 за власний рахунок демонтувати спірну огорожу та привести її у відповідність до вимог рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84, згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України це є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 необхідно задоволити частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволити частково та зобов`язати відповідачку за власний рахунок привести встановлену нею спірну огорожу у відповідність до вимог рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 в частині забезпечення прозорості огорожі 50%. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Переглядаючи в апеляційному порядку додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Встановлено, що 16 грудня 2022 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернувся до Івано-Франківського міського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, яку мотивував тим, що судом при вирішенні спору не розглянуто та не ухвалено рішення щодо всіх заявлених позовних вимог. Так, 21 травня 2019 року позивачка ОСОБА_2 подала заяву про уточнення позовних вимог, якою збільшила позовні вимоги, заявивши дві додаткові позовні вимоги. Суд першої інстанції в судовому рішенні від 05 липня 2022 року зазначив про подання позивачкою такої заяви, однак не виклав мотивів щодо задоволення чи відхилення збільшених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом розглянуті всі вимоги позивачки, а тому підстави для ухвалення додаткового рішення по справі відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка 01 червня 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила зобов`язати відповідача за власний рахунок демонтувати суміжну огорожу та привести у відповідність вимогам до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 (т. 1 а.с. 1-3).

21 травня 2019 року позивачка подала заяву про уточнення позову та доповнення позовних вимог, в якій просила зобов`язати ОСОБА_3 самостійно нести всі фінансові, грошові матеріальні витрати, пов`язані з демонтажем самовільно встановленої огорожі, а також самостійно нести всі матеріальні витрати при проведенні суміжної огорожі у відповідність до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року; зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлену огорожу; зобов`язати ОСОБА_3 у разі відмови врегулювати спір до винесення рішення по справі шляхом укладення мирової угоди сплатити судовий збір за розгляд справи (т. 1 а.с. 48).

Вказані вимоги ОСОБА_2 є взаємопов`язаними та по суті тотожними первісним позовним вимогам, тому висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України підстав для ухвалення додаткового рішення є обґрунтованим.

Отже, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року необхідно залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 встановлену нею огорожу, суміжну із землеволодінням ОСОБА_2 , привести у відповідність до вимог рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року № 84 в частині забезпечення прозорості огорожі 50% за власний рахунок.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на додаткове рішення залишити без задоволення, а додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 12 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: О.В. Пнівчук

І.О. Максюта