КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/2266/21 Головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/6/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 9 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чижика Андрія Павловича, Державного підприємства «Сетам», третя особа - Білогородська сільська рада Київської області, про визнання недійсними електронних торгів та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: Білогородська сільська рада Київської області, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чижик Андрій Павлович, Державне підприємство «Сетам», акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартири,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чижика А.А., ДП «Сетам», третя особа - Білогородська сільська рада Київської області, про визнання недійсними електронних торгів.

Позов обґрунтований тим, що 28 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 223324051, в забезпечення виконання зобов`язань за яким цього ж дня ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали з банком окремі договори поруки № 223324051/1 та № 223324051/2 відповідно. Також, з метою забезпеченнявиконання взятих на себе зобов`язань 28 березня 2008 року позивач уклав з банком договір іпотеки, до якого 4 червня 2010 року було внесено зміни, за якими предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі № 752/14499/19 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто солідарно з позичальника і поручителів заборгованість за кредитним договором № 223324051 від 28 березня 2008 року у розмірі 35 000,00 доларів США. 8 вересня 2020 року приватним виконавцем Чижиком А.А. відкрито виконавче провадження № 62982371 щодо боржника ОСОБА_2 , в межах якого 25 січня 2021 року були проведені електронні торги з примусового продажу вищевказаної квартири, яка належала позивачу на праві власності, та складено відповідний протокол № 523183, відповідно до якого торги відбулися, а продаж здійснено за 580 000,00 грн.

Позивач вказав, що зазначені торги відбулися з порушенням встановленої процедури для їх проведення, оскільки йому як боржнику не було відомо про виконавче провадження № 62982371, здійснення дій з визначення вартості майна, організації торгів та про факт їх проведення відповідачами. Він не отримував і не був ознайомлений з будь-якими документами, пов`язаними з організацією та проведенням електронних торгів з продажу його квартири, тому через вказані порушення не мав змоги здійснити дії із залучення до торгів учасників, які б готові були запропонувати вищу ціну. При цьому продаж квартири здійснено з порушенням встановленого законом мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті з огляду на те, що він не надавав згоди на відчуження квартири, яка є єдиним житлом для нього, його дружини та двох дітей, а загальна площа цього помешкання складає 45,4 кв. м. Стверджував, що оспорювані електронні торги проведенні без дозволу органу опіки та піклування з порушенням прав на проживання неповнолітньої дитини, адже у зазначеній квартирі також проживають двоє його дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній з яких зареєстрований у цій квартирі, про свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи № 08-21363 від 24 квітня 2018 року, видана виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

З наведених вище підстав, ОСОБА_2 просив визнати недійсними електронні торги з реалізації однокімнатної квартири, загальною площею 45,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , організованих ДП «Сетам» номер лоту 460245, що відбулись 25 січня 2021 року, та визнати недійсним протокол № 523183 проведення електронних торгів від 25 січня 2021 року щодо реалізації вищевказаної квартири.

У травні 2021 року ОСОБА_1 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: Білогородська сільська рада Київської області, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, приватний виконавець виконавчого округу м Києва Чижик А.П., ДП «Сетам», АТ «Райффайзен Банк», про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартири.

Вказаний позов мотивований тим, що за результатами електронних торгів від 25 січня 2021 року, організатором яких було ДП «Сетам», складено протокол № 523183 проведення електронних торгів за номером лоту 460245, переможцем яких визначено ОСОБА_1 11 лютого 2021 року приватним виконавцем Чижиком А.П. у межах виконавчого провадження № 62982371 складено акт про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах, на підставі якого 12 лютого 2021 рокуОСОБА_1 отримав у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І.С. свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 та зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На початку березня 2021 року ОСОБА_1 прибув до належної йому квартири з метою її огляду, зміни вхідних замків та приготування для свого подальшого проживання, однак в цьому помешканні залишився проживати її попередній власник - ОСОБА_2 разом з членами своєї родини, який відмовився допускати його у квартиру та повідомив, що спір може бути вирішений лише в судовому порядку. Письмову вимогу про звільнення квартири від 13 березня 2021 року відповідач також проігнорував, жодної відповіді не надав. Наразі ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватись належною йому власністю, оскільки йому створюються перешкоди у такому користуванні майном зі сторони ОСОБА_7 та членів його родини ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання яких було зареєстроване у квартирі 24 квітня 2018 року Святопетрівською сільською радою, правонаступником якої є Білогородська сільська рада, без отримання попередньої згоди на це іпотекодержателя. Таким чином відповідачі підлягають виселенню з належної позивачу квартири без надання іншого житлового приміщення, оскільки дана квартира була придбана за рахунок кредитних коштів та добровільно передана в іпотеку, а реєстрація місця проживання членів родини іпотекодавця проведена протиправно з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 зі сторони відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; зобов`язати уповноважену посадову особу Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області скасувати державну реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 ; виселити відповідачів з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними електронні торги з реалізації однокімнатної квартири, загальною площею 45,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , організованих ДП «Сетам» номер лоту 460245, що відбулись 25 січня 2021 року.

Визнано недійсним протокол № 523183 проведення електронних торгів від 25 січня 2021 року щодо реалізації однокімнатної квартири, загальною площею 45,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , організованих ДП «Сетам» номер лоту 460245, що відбулись 25 січня 2021 року.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ДП «Сетам» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Стягнуто з приватного виконавця округу м. Києва Чижика А.П. на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Придувалова В.В. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а його позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, зводяться до того, що ОСОБА_2 є не тільки власником іншого житла, яке належить йому на праві особистої власності, а також володіє на праві спільної сумісної власності подружжя іншою квартирою, яка оформлена на ім`я його дружини, тобто має для свого проживання та членів його родини інше житло, що виключає можливість визнання проведених електронних торгів недійсними на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» із застосуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц. Суд не врахував, щореєстрація місця проживання у спірній квартирі неповнолітньої дитини позивача була проведена з порушеннями норм чинного законодавства, без згоди іпотекодержателя і фактично була вчинена ним з метою унеможливлення дій кредитора по відчуженню спірної квартири, тому ця обставина не могла бути належною і достатньою підставою для визнання електронних торгів недійсними. Крім того, матеріали справи містять докази, зокрема, копії поштових конвертів про направлення приватним виконавцем всіх процесуальних документів в рамках виконавчого провадження безпосередньо на ім`я позивача, проте останній навмисно проявляв бездіяльність щодо неотримання листів, оскільки це було не в його інтересах.

У своїй апеляційній скарзі АТ «Райффайзен Банк» в особі представника за довіреністю (самопредставництво) - Пасечник Ю.А. просить зазначене вище судове рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Аргументи апеляційної скарги третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, зводяться до того, що реалізована на оспорюваних електронних торгах квартира не була єдиним нерухомим житловим майном боржника у виконавчому провадженні, тому судом невірно застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Приватним виконавцем були дотримані вимоги законодавства щодо повідомлення боржника, як власника відчужуваного майна, про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні, а ОСОБА_3 не підлягала такому повідомленню, адже питання поділу майна подружжя та визнання права власності на квартиру не вирішувалось в судовому порядку і не було предметом спору. Попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом також не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчиненні без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки, що узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц. Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про іпотеку» не містять вимог щодо перевірки факту отримання боржником повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна. При цьому сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання їх недійсними з урахуванням того, що головна умова, яка повинна бути встановлена судом, - це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні торгів, повинно бути встановлене порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними (постанова Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 462/2232/16). Крім того, оскаржити оцінку майна можливо виключно в порядку оскарження рішень та дій виконавців, про що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17. Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, фактично вийшов самостійно за межі позовних вимог, вказавши як одну із підстав для задоволення позову ОСОБА_2 те, що організатором торгів не було опубліковано в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмету іпотеки та веб-сайті повідомлення про проведення таких електронних торгів.

Відзиви учасників справи на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» - повністю з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 223324051, відповідно до якого позивач отримав кредит за програмою кредитування «Житло в кредит на первинному ринку» у розмірі 55 584,00 доларів США зі сплатою 14,25 % річних строком до 28 березня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 березня 2008 рокуміж АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 були укладені окремі договори поруки № 223324051/1 та № 223324051/2 відповідно, згідно умов яких поручителі взяли на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях боржника, які виникають з умов вказаного кредитного договору.

Також, в забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань 28 березня 2008 року ОСОБА_2 уклав з банком договір іпотеки, до якого 4 червня 2010 року було внесено зміни, за якими предметом іпотеки є однокімнатна квартира, загальною площею 45,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 26 травня 2010 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі № 752/14499/19 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто солідарно з позичальника і поручителів (кожного окремо) заборгованість за кредитним договором № 223324051 від 28 березня 2008 року станом на 3 червня 2019 року у розмірі 35 000,00 доларів США.

На виконання вказаного рішення суду 8 липня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» видано виконавчі листи щодо боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі яких за заявами стягувача 8 вересня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чижиком А.А. винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень № 62982371 та № 62982897.

Відповідно до постанови приватного виконавця Чижика А.А. від 29 жовтня 2020 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні 17 грудня 2020 року останнім отримано звіт ТОВ «Юридична компанія Юрсфера» про незалежну оцінку вартості майна - іпотечної квартири станом на 10 листопада 2020 року в сумі 580 000 грн, у зв`язку з чим виконавцем зроблено заявку до ДП «Сетам» про реалізацію арештованого майна.

25 січня 2021 року відбулися електронні торги з реалізації однокімнатної квартири, загальною площею 45,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер лота 460245, за результатами яких складено протокол проведення електронних торгів № 523183, переможцем яких визнано учасника № 4 - ОСОБА_1 із ціновою пропозицією 580 000,00 грн

11 лютого 2021 року приватним виконавцем Чижиком А.П. у межах виконавчого провадження № 62982371 складено акт про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах, на підставі якого 12 лютого 2021 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьов І.С. видав ОСОБА_1 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме квартири № 359 в будинку АДРЕСА_3 та здійснив державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

4 червня 2021 року приватним виконавцем Чижиком А.П. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 62982371 щодо боржника ОСОБА_2 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24 квітня 2018 року № 08-2/363, виданої виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 із 24 квітня 2018 року.

Відповідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29 березня 2005 року батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що правова природа продажу майна з прилюдних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону та призвів до порушення прав інших осіб. Водночас у справі про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведення електронних торгів, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину ДВС (приватний виконавець), організатор торгів та переможець. У даній справі позивачем в якості відповідачів залучені і продавці і покупець, тобто всі сторони договору купівлі-продажу, оформленого за результатами торгів, тому склад її учасників є належним.

Внаслідок укладання на прилюдних торгах договору купівлі-продажу нерухомого майна порушено право власника на спірну квартиру, оскільки наданий позивачу кредит в іноземній валюті є споживчим, цільове використання якого - придбання житлової нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що використовується позивачем та його сім`єю як єдине житло на підконтрольній Уряду території України, тому, з урахуванням того факту, що майно, яке є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди як власника, а площа квартири не перевищує 140 кв. м, суд дійшов висновку про те, що предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Суд звернув увагу, що факт реєстрації на ім`я одного із власників (подружжя) нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, не свідчить, що воно належить лише цій особі. Оскільки таке майно є власністю кількох осіб, то відчуження його частини на торгах без отримання виконавцем згоди співвласника, який не є боржником у виконавчому провадженні, є порушенням прав такого співвласника, що тягне за собою недійсність торгів. Відповідно до пункту 3.2 договору іпотеки від 28 березня 2008 року іпотекодавець перебуває у зареєстрованому шлюбі, предмет договору є спільною сумісною власністю. Отримано заяву згоду від дружини на укладення даного договору, зміст якої доведено до відома іпотекодержателя, однак матеріали справи не містять належного підтвердження повідомлення ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження № 62982371, накладення арешту на майно, проведення звіту оцінки майна та повідомлення про проведення електронних торгів.

Крім того, уразі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності, право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, який надається згідно із законом. Підставою для визнання недійсним правочину щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. У даній справі встановлено, що будь-яких обмежень щодо реєстрації місця проживання дитини у квартирі, яка є предметом іпотеки, не передбачено в цілому ні Законом України «Про іпотеку», ні укладеним 28 березня 2008 року договором іпотеки між позивачем та банком, відтак оспорювані електронні торги з реалізації спірної квартири було проведено з порушення вимог закону.

Суд першої інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах ціна продажу предмета іпотеки з іпотекодавцем (власником) узгоджена не була, останній не був повідомлений про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу квартири, тому мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, а внаслідок продажу аршетовнаого майна порушено права позивача. Крім цього, оцінка вартості нерухомого майна проведена оцінювачем з порушенням норм чинного законодавства та є такою, що порушує права та інтереси позивача, адже оцінювачем не було проведено безпосереднє ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом огляду та дослідження приміщень квартири. Позивача не було повідомлено про проведення огляду об`єкту оцінки і про необхідність забезпечення доступу для огляду приміщень об`єкта оцінки, а у звіті не вказано строк дії висновку про вартість квартири. При цьому у наявному висновку про незалежну оцінку без зазначення дати зазначено, що даний висновок є частиною звіту про незалежну оцінку майна і є дійсним тільки у складі такого звіту, проте в матеріалах справи міститься тільки титульна сторінка звіту про незалежну оцінку вартості майна, де об`єктом оцінки виступає спірна квартира, власником якої є позивач, що не дає можливості в повній мірі оцінити вказаний звіт. Також відсутні докази щодо наявності друкованих засобів масової інформації, в яких було опубліковано повідомлення про проведення прилюдних торгів, а також листи організатора торгів з повідомленням сторін виконавчого провадження про проведення електронних торгів з відомостями про предмет реалізації, дня та часу проведення електронних торгів та початковою ціною продажу майна, що у сукупності свідчить про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача на продаж його майна для забезпечення вимог кредитора за ринковою ціною.

Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного виконавця округу м. Києва Чижика А.А., ДП «Сетам» про визнання недійсними електронних торгів підлягають задоволенню, місцевий суд вирішив відмовити у задоволенні вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмет спору - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартири.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто це правочин.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18).

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першої статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 344/20757/18 (провадження № 61-21439св19).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

З урахуванням наведеного, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Виходячи з наведеного, сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, і покупець - переможець електронних торгів.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18) та постановах Верховного Суду: від 1 вересня 2021 року у справі № 372/1794/19 (провадження № 61-15456св20), від 21 вересня 2021 року у справі №307/2028/17 (провадження № 61-10081св20).

У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) Верховний Суд вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку неналежним суб`єктним складом.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов?язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. Лише за клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними електронних торгів, ОСОБА_2 пред`явив позовні вимоги лише до продавця спірного нерухомого майна - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чижика А.А. та організатора електронних торгів - ДП «Сетам», однак їх переможця - ОСОБА_1 не було залучення в якості співвідповідача у справі.

Водночас у справі про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведення електронних торгів, як відповідачі мають залучатись усі сторони правочину.

Зважаючи на викладене, оскільки позивачем до участі у справі як відповідачів залучені лише продавець як одна зі сторін правочину (договору купівлі-продажу, оформленого за результатами торгів) та організатор торгів, і не залучений як відповідач покупець арештованого майна, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку з неналежним складом відповідачів.

Такий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 307/2028/17, від 15 грудня 2021 року у справі № 404/1086/19-ц та від 8 червня 2022 року у справі № 753/1146/20.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

З огляду на наведене, оскаржуване судове рішення не може залишитися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чижика А.А., ДП «Сетам» про визнання недійсними електронних торгів через неналежний склад відповідачів.

Вирішуючи позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартири, колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла у кореспонденції.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є переможцем електронних торгів, проведених 25 січня 2021 рокуДП «Сетам», з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: предмету іпотеки - однокімнатної квартири, загальною площею 45,4 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 лютого 2021 року, виданого на підставі акту приватного виконавця Чижика А.П. про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах від 11 лютого 2021 року.

13 березня 2021 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом) письмову вимогу про звільнення квартири, в якій, з посиланням на те, що попередній власник квартири втратив своє право власності на це житлове приміщення в процесі виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак він та члени його сім'ї незаконного проживають у квартирі, вимагав добровільно звільнити його житло протягом двох тижнів.

Згідно з листом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 02-26/13-34 від 28 жовтня 2020 року у квартирі АДРЕСА_2 починаючи з 24 квітня 2018 року значаться зареєстрованими ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а при реєстрації місця проживання зазначених осіб власником не подавалася письмова згода іпотекодержателя АТ «Райффайзен Банк Аваль».

У листі Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, яка є правонаступником Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, № 575/02-26 від 5 квітня 2021 року зазначено, що реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за вказаною вище адресою здійснено 24 квітня 2018 року спеціалістом ІІ категорії-паспортистом Святопетрівської сільської ради Ковгар О.М. на підставі закону, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 2 березня 2016 року № 207, а згода від АТ «Райффайзен Банк Аваль» на проведення реєстраційної дії не надавалась і не вимагалась в силу вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Приписами частини другої статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зміст вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на це жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів, чи особистих коштів, має вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи та правильного застосування положень статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За змістом укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 кредитного договору № 223324051 від 28 березня 2008 року, грошові кошти у розмірі 55 584,00 доларів США надавалися позичальнику в кредит за програмою кредитування «Житло в кредит на первинному ринку», а саме з метою придбання цільових облігацій в кількості 4 632 штук у їх емітента ТОВ «Екобуд» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - однокімнатну квартиру загальною площею 46,32 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 (перша черга).

У договорі іпотеки від 28 березня 2008 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 прийшли згоди і вирішили забезпечити виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором шляхом передачі іпотекодавцем в іпотеку іпотекодержателю майнових прав на нерухомість, що стане власністю іпотекодавця у майбутньому за договором про участь у будівництві об`єкту нерухомості № 2-П/359 від 27 березня 2008 року, укладеним між іпотекодавцем та ТОВ «Екобуд». Предметом іпотеки за договором іпотеки є квартира, яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому за вказаним вище договором про участь у будівництві та яка перейде у власність іпотекодавця після введення будинку в експлуатацію і оформлення відповідних правовстановлюючих документів. При цьому сторони визначили адресу та характеристики предмета іпотеки, зокрема: АДРЕСА_4 , І черга, номер об`єкту нерухомості 359, секція 10, поверх ІІІ, кількість кімнат 1, загальна площа квартири 46,32 кв. м.

4 червня 2010 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 223324051/1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони домовились, що після оформлення позичальником документа, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомості та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, внести зміни та доповнення до умов кредитного договору № 223324051 від 28 березня 2008 року, а саме: виконання зобов`язань позичальника за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а процентна ставка становить 13 % річних.

Також 4 червня 2010 року між банком і позичальником укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 28 березня 2008 року, за умовами якого предметом іпотеки є однокімнатна квартира, загальною площею 45,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 26 травня 2010 року.

У пункті 4 договору про внесення змін до договору іпотеки визначено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 114/1 від 26 червня 2008 року було змінено поштову адресу багатоквартирного житлового комплексу по АДРЕСА_4 , яка була попередньо надана для виготовлення технічної документації, необхідної для будівництва зазначеного комплексу, на остаточну адресу: АДРЕСА_3 , відповідно будинок 1 - АДРЕСА_3 .

Виходячи з наведеного, спірна квартира придбавалася за рахунок кредитних коштів, отриманих саме з метоюпридбання житла за кредитним договором № 223324051 від 28 березня 2008 року, була обтяжена іпотекою нерухомого майна та реалізована на прилюдних торгах в рахунок погашення боргу позичальника за цим договором.

У справі, що переглядається, новий власник ОСОБА_1 , який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється у добровільному порядку виселятися з нього разом з членами свої родини. Тобто, внаслідок відмови у задоволенні позову про виселення, власник буде нести певні непропорційні обмеження у користуванні майном.

В матеріалах справи наявні докази того, що новий власник спірної квартири повідомляв колишнього власника в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» про виселення та усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку зі зміною власника квартири з погодженим строком на добровільне звільнення цього приміщення.

Таким чином встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, колегія суддів дійшла висновку, що позивач є законним власником спірної квартири та його права невиправдано обмежуються у зв`язку із тим, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі та добровільно не звільняють її.

З матеріалів справи також вбачається, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі, яка виступала предметом іпотеки, відбулася після укладення іпотечного договору за відповідними заявами ОСОБА_3 від 24 квітня 2018 року зі згоди власника (іпотекодавця) - ОСОБА_2 , хоча пунктом 5.1 договору іпотеки від 28 березня 2008 року було передбачено, що іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки в будь-який спосіб або іншим чином розпоряджатись ним без письмової згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії цього договору.

Згідно із частинами першої - третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це саме обов`язок батьків.

Установлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не був співвласником квартири АДРЕСА_2 . Він набув право користування житлом як член сім`ї власника відповідно до статей, 29 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігав це право протягом усього часу перебування його у власності ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, реєстрація місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 у квартирі, яка передана його батьком зі згоди матері в іпотеку, сама по собі не є належною підставою для відмови у задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном новому власнику житла, оскільки виключно на батьків, як законних представників дитини, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на ОСОБА_1 .

Внаслідок реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах припинилось право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру і відповідно його право користування цією квартирою, відтак право користування втратили також і члени сім`ї колишнього власника.

При цьому матеріали справи свідчать, що як у власності ОСОБА_2 , так і у власності ОСОБА_3 наявне інше нерухоме майно для проживання, в тому числі житловий будинок, загальною площею 51,6 кв. м, розташований по АДРЕСА_5 , в якому і було зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до 24 квітня 2018 року.

Вищенаведене дає підстави вважати, що дії відповідачів як солідарних боржників за кредитним договором щодо надання дозволу і реєстрації місця проживання їх неповнолітньої дитини в обтяженому помешканні могли бути спрямовані на невиконання своїх зобов`язань щодо повернення боргу за рахунок реалізації іпотечної квартири з метою задоволення вимог кредитора (іпотекодержателя).

Колегією суддів при вирішенні спору також взято до уваги, що під час примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі № 752/14499/19 приватним виконавцем Чижиком А.А. було здійснено вихід за місцем проживання боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого складено акт від 30 вересня 2020 року, згідно якого останній не проживає в іпотечній квартирі тривалий час, в цьому помешканні проживають інші особи (орендарі).

Отже, спірна квартира фактично не використовується відповідачами як місце постійного проживання, тобто у них відсутній достатній інтерес до зазначеного житла.

З огляду на викладене, оскільки квартира АДРЕСА_2 , яка виступала предметом іпотеки, була придбана відповідачем ОСОБА_2 за кредитні кошти, на неї було звернуто стягнення у межах виконавчого провадження про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, а ОСОБА_1 як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, які втратили право користування цією квартирою у зв`язку з її відчуженням, відмовляються виселятися з неї, а також, ураховуючи, що у відповідачів є інші місця проживання, колегія суддів дійшла висновку про те, що порушене право ОСОБА_1 як нового законного власника спірної квартири підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме: усуненням перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом їх виселення із вказаного житлового приміщення, яке вони на даний час займають без законних на те підстав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є боржниками за виконавчими провадженнями, за одним з яких спірне майно було продано на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу, не є членами сім`ї ОСОБА_1 , спільним побутом із ним не пов`язані, а тому реєстрація їхнього місця проживання у спірній квартирі непропорційно обмежує права третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, у зв`язку з чим наявні обґрунтовані підстави для усунення перешкод власнику у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів зі спірного житла.

При цьому за встановлених обставин даної справи втручання у право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користування спірною квартирою з метою захисту права власності ОСОБА_1 слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 3 червня 2020 року в справі № 196/476/13 (провадження № 61-48206св18), від 1 квітня 2020 року в справі № 212/6724/17 (провадження № 61-40291св18) та від 24 травня 2022 року у справі№ 756/4473/19 (провадження № 61-2840св22), а також від 16 листопада 2022 року в справі № 203/665/18 (провадження №61-19726св21).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Згідно з пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно із підпунктом 2 пункту 50 зазначеного Порядку № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Тобто, вимога про зобов`язання зняти з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.

Враховуючи наведене, вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постановах від 4 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18) та від 21 грудня 2020 року у справі № 724/1488/19 (провадження №61-10918св20).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгівта відмову у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартирине відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного з ОСОБА_2 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 у межах даної справи, а саме: 2 724,00 грн на користь банку сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги; 8 626,00 грн на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору,сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 9 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чижика Андрія Павловича, Державного підприємства «Сетам» про визнання недійсними електронних торгів відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання скасувати державну реєстрацію місця проживання осіб та виселення з квартири задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом їх виселення із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 2 724,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 626,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко