Справа № 466/985/22 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2339/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

З участю: представника відповідача Мартинюк К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 466/985/22 за апеляційною скаргою Львівського національного університету імені Івана Франка на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка, третя особа Львівська обласна організація профспілки правників освіти і науки України про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка, третя особа Львівська обласна організація профспілки правників освіти і науки України про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просить суд з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 08.06.2022 року ухвалити рішення, яким скасувати наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка №4601 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 01.03.2022 року за кожен робочий день вимушеного прогулу, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що працює на посаді доцента кафедри маркетингу економічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка понад двадцять років. 29 листопада 2021 року від відповідача, шляхом поштового зв`язку позивач отримала лист з Наказом ректора ЛНУ №4601 від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи», де вказувалося, що з 08 листопада 2021 року її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до отримання першої дози вакцини від СОVID-19, або до усунення причин, що зумовили відсторонення працівників економічного факультету ЛНУ ім. Івана Франка, серед інших і доцента кафедри маркетингу ОСОБА_1 . Позивач є матір`ю трьох малолітніх дітей, а заробітна плата є єдиним джерелом доходу. На момент відсторонення позивача від роботи, викладання здійснювалось у дистанційній формі в умовах відеоконференції, що унеможливлювало поширення захворювання.

Позивач вважає своє відсторонення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Наказ про відсторонення від роботи позивача призвів до неправомірного та незаконного обмеження права на працю позивачки, та позбавив її єдиного джерела доходу, а її малолітніх дітей засобів до існування.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2022 року позов задоволено.

Скасовано наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка №4601 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 ..

Стягнуто з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 01.03.2022 року за кожен робочий день вимушеного прогулу.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківськогор районного суду м.Львова від 19 грудня 2023 року зазначено суму, яка підлягає стягненню з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 01.03.2022 року - 61309,53 грн. (шістдесят одна тисяча триста дев`ять гривень п`ятдесят три копійки).

Рішення суду оскаржив Львівський національний університет імені Івана Франка.

В апеляційній скарзі посилається на те, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, а описані вище нормативні акти є формою реалізації норм Конституції України у сфері охорони здоров`я.

Вказує, що за Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 N 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року N 83.

Також зазначає, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Просить рішення суду скасувати.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга необґрунтованою. Стверджує, що судом обгрунтовано зроблено висновок, що при відстороненні позивача від роботи , не було дотримано вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту , складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимоги ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо відсторонення позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 працює у Львівському національному університету імені Івана Франка з 01.09.2001 року (а.с.89-95).

На час видачі спірного наказу позивач займає посаду доцента кафедри маркетингу економічного факультету.

ОСОБА_1 є дійсним членом профспілки, що стверджується довідкою №110-Г від 31.12.2021 року, виданої Первинною профспілковою організацією працівників Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.96).

Наказом ректора Львівського національного університету імені Івана Франка№4601 від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ряд інших працівників відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, на строк до отримання першої дози вакцини проти COVID-19, або до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с.26-27).

З акту №2 від 08.11.2021 року, складеного в.о. декана економічного факультету вбачається, що ОСОБА_1 телефоном повідомлена про наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка №4601 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи (а.с.28).

В подальшому, на підставі наказу ректора Львівського національного університету імені Івана Франка №690 від 28 лютого 2022 року позивача ОСОБА_1 допущено до роботи з 01.03.2022 року у зв`язку з зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04 жовтня 2022 року (а.с.103).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявності встановлених законодавством підстав для відсторонення. Крім того, не доведено належними та допустимими доказами факт відмови чи ухилення ОСОБА_1 від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також не дотримано вимог встановлених ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти. Суд констатував, що відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, відповідач фактично поклав на позивача обов`язок вчинити дії, які не врегульовані нормативно-правовим актом у виді закону.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону України « Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Закон) громадяни у передбачених законодавством випадках зобов`язані проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (ст. 30 Закону).

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За наведених обставин, для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення.

Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року (справа № 130/3548/21) дійшла висновків, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Крім цього, суд зауважив, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» у разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань

Судом, встановлено, що на момент підписання наказу Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 4601 від 08 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 навчання у Львівському Національному Університеті імені Івана Франка проводилось у дистанційному режимі, тобто у позивача не було об`єктивної необхідності контактувати на роботі з іншими людьми , а відповідно і був відсутній , підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню.

Видаючи наказ про відсторонення, відповідач лише керувався тим, що професія позивача входить у Перелік професій , виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153, однак не врахував, що відсторонення особи від роботи є наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації. Відповідач не врахував, що була можливість досягнути поставленої мети шляхом застосування менш суворих заходів , ніж відсторонення працівника від роботи, зокрема шляхом впровадження дистанційного навчання .

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив: що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань .

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України « Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Наказ Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 4601 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» позивача не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У разі, якщо відсторонення від роботи не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Враховуючи, що позивач починаючи з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 була незаконно відсторонена від роботи та відповідно не отримувала заробітну плату, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року в розмірі 61309,53 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення він може бути притягнений до адміністративної відповідальності є безпідставними та лише свідчать про те, що відсторонюючи позивача від роботи, роботодавець лише керувався мотивами не бути притягнутим до відповідальності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалене на підставі повно встановлених обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1,375, 383,384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції , -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського національного університету імені Івана Франка залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк