ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1386/23 Справа № 227/3881/21 Суддя у 1-й інстанції - Любчик В.М. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/3881/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль Олег Павлович,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2022 року,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 обґрунтував позов тим, що 17 липня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №17-07-20, за умовами якого ОСОБА_2 придбав у нього металопластикові вікна у кількості три штуки. Ціна договору склала 13 000 гривень з передплатою 6500 гривень, сума залишку 6500 гривень, яку відповідач зобов`язався сплатити у відповідності до встановленого графіку не пізніше 25 серпня 2020 року.

16 липня 2020 року під час виїзду і складання акту заміру необхідної конструкції і комплектації товару за цим договором за вказаною адресою були присутні обидва співвідповідача, що є підтвердженням згоди подружжя на укладання цього договору з розстрочкою платежу.

29 липня 2020 року на виконання умов договору товар було передано ОСОБА_2 , ним прийнято, і встановлено як конструктивну частину його будинку позивачем. У комплекті до вікон згідно акту замірів від 16 липня 2020 року відповідачем було замовлено три підвіконника розмірами 350 х 2100 см, що підтверджується його особистим підписом під актом замірів.

29 липня 2020 року під час отримання замовлення ОСОБА_2 відмовився від вказаних підвіконників у зв`язку з тим, що вони за шириною були для нього замалі і за окремою домовленістю між ними було прийнято рішення замінити їх без додаткової оплати на підвіконники більшого розміру за шириною 400 х 2100 см.

13 серпня 2020 року вказані три підвіконники були поставлені відповідачу, прийняті ним і встановлені силами позивача у його будинку. Від підпису акту прийомки продукції відповідач безпідставно відмовився.

За договором сума боргу складає 6500 гривень. 25 серпня 2020 року ОСОБА_2 , в порушення умов договору купівлі-продажу з розстрочкою платежів, не було проведено оплату залишку суми придбаного товару. Претензій з питань якості товару і гарантійного обслуговування від відповідача не надходило.

05 вересня 2020 року на його адресу було направлено повідомлення-претензію з вимогою про проведення оплати боргу за договором протягом доби з моменту отримання повідомлення, але оплата так і не була проведена.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару або її частини, покупець зобов`язується сплатити пеню у розмірі 3 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не менше 30 грн. на добу. Таким чином, сума пені складає 85 800,00 гривень. Зазначив, що ним витрачено 2 000 гривень на правничу допомогу.

Посилаючись на те, що відповідальність за невиконання умов договору також має нести ОСОБА_3 , в порядку 74 СК України, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за договором № 17-07-20 від 17 липня 2020 року в сумі 6 500 гривень, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 85 800 гривень, інфляційне збільшення суми боргу станом на дату складання розрахунку за позовом у розмірі 686,07 гривень та судові витрати за цим позовом у розмірі 2929,86 гривень, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень та витрат зі сплати судового збору у розмірі 929,86 гривень.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року в розмірі 13 665,14 гривень, яка складається з основної заборгованості за договором в сумі 6 500 гривень, пені 6 500 гривень та інфляційного нарахування на суму боргу в сумі 665,14 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 136,65 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 293,93 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль О.П., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати частково та змінити рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області 13 березня 2022 року, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належну оцінку доводам позивача щодо сумісного проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбних відносинах на час укладання договору купівлі-продажу. Під час розгляду справи були підтверджені доводи позивача про їх шлюбний зв`язок та щодо спільної участі у замовленні товару. В рішенні суд посилається лише на доводи відповідачів і дату укладення шлюбу між ними і безпідставно, на думку скаржника, відмовляє у солідарній відповідальності другого відповідача ОСОБА_3 . При цьому скаржник посилається на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18.

Суд застосував до вказаних правовідносин передбачені ст. 258 ЦК України скорочені строки позовної давності з власної ініціативи в порушення норм ч. 3 ст. 267 ЦК України без клопотання з боку відповідачів чи їх представника.

Також посилається на незаконне зменшення судом пені, оскільки суд застосував ці норми з власної ініціативи без клопотання з боку відповідачів про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Посилаючись на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20 зазначає, що застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 551 ЦК України можливе лише за ініціативою заінтересованої сторони за наявності відповідного клопотання і зменшення пені можливе лише за наявності підстав, які вказані в нормах матеріального права і доведені з боку зацікавленої сторони, були вивчені судом, їм була надана відповідна оцінка, з врахуванням поведінки боржника, яка призвела до виникнення порушень договірних зобов`язань. Чого судом першої інстанції виконано не було. Суд з власної ініціативи вирішив, що зменшення розміру пені повинно бути до розміру суми боргу, не врахувавши при цьому ні позиції співвідповідачів ні доводів позивача.

Зменшення суми судових витрат як на правничу допомогу так і на оплату судового збору за ініціативи суду відповідно ст. 141 ЦПК України пропорційно до частково задоволених позовних вимог вважає несправедливим, оскільки саме за власної ініціативи суд зменшив розмір пені і це було підставою для часткового задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль О.П., підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, згідно якого продавець - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зобов`язався передати у власність покупця ОСОБА_2 металопластикові вікна у кількості три одиниці на суму 13 000 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язався прийняти та оплатити їх. За умовами договору передплата за товар становить 6500 гривень, сума залишку 6500 гривень, яку необхідно було сплатити не пізніше 25 серпня 2020 року. (а.с. 10)

Виміри вікон, в яких визначаються матеріал конструкцій та доповнень, розміри, тип відкривання та скління, характер послуг, ціни та кількість погоджені сторонами договору 16 липня 2020 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 (а.с. 11)

Повідомленням від 05 вересня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про невиконання обов`язків за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року та необхідність оплати залишку боргу протягом 24 годин після отримання листа-повідомлення (а.с.14, 15), яке ОСОБА_2 було отримано особисто 09 вересня 2020 року. (а.с. 16)

ОСОБА_1 отримав письмову відповідь від ОСОБА_2 від 15 вересня 2020 року, в якій ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 порушено умови договору, оскільки несвоєчасно та неналежної якості надано товар, бо первісна установка виробів з браком здійснена 29 липня 2020 року, повторна - після усунення недоліків, 13 серпня 2020 року. (а.с. 17)

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в розумінні ч. 4 ст. 65 СК України не несе солідарну відповідальність за договором купівлі-продажу товару № 17-07-20 від 17 липня 2020 року, у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 на час укладання договору не перебувала. Встановивши, що ОСОБА_4 було сплачено передплату за замовлений товар в сумі 6 500 гривень і будь-яких доказів щодо сплати іншої частини вартості отриманих вікон у розмірі 6 500 гривень відповідачем не надано, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми боргу. Не погодившись з наданим позивачем уточненим розрахунком пені за період з 25 серпня 2020 року по 08 листопада 2021 року в сумі 85 800 гривень, оскільки він не відповідає законодавчо встановленому строку позовної давності, суд дійшов висновку, що пеня має бути розрахована за період з 29 вересня 2020 року по 29 вересня 2021 року і дорівнює 71 175 гривень. Врахувавши, що розмір неустойки, розрахований за умовами договору укладеному між сторонами, перевищує більше ніж у десять разів розмір боргу відповідача за договором, застосувавши положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд зменшив розмір неустойки до розміру заборгованості за договором, тобто до 6 500 гривень. Перевіривши розрахунок інфляційного нарахування на суму боргу, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний показник дорівнює 665,14 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи довід апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для солідарної відповідальності ОСОБА_3 за договором, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, наголошуючи на тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час проживали у шлюбних відносинах на час укладання договору, посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 205/5882/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 205/5882/18 з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року (справі № 14-712цс19) та в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 вересня 2020 року (справі № 14-127цс20), зроблений висновок такого змісту: «За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном».

У справі, переглянутій Верховним Судом, встановлені такі фактичні обставини:

«ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на отримання кредиту іпотеки з наданням в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1 на умовах, йому відомих і на його розсуд (нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 25 жовтня 2007 року)».

«Кредитний договір укладений ОСОБА_1 з метою придбання домоволодіння АДРЕСА_1».

Тобто у справі № 205/5882/18 судами встановлено, що один із подружжя за письмовою згодою іншого подружжя отримав кредит для придбання житла у спільну власність. Такі обставини, поза розумним сумнівом, вказують на те, що правочин (кредитний договір) вчинений одним із подружжя в інтересах сім`ї, а тому обидва подружжя несуть солідарну відповідальність за цим правочином.

За змістом положень ст. 12, ст. 13, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 31 серпня 2021 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено 31 серпня 2021 року.

Отже, на час укладення договору купівлі-продажу № 17-07-20 від 17 липня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у шлюбі.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про помилковість посилання позивача щодо солідарної відповідальності ОСОБА_3 за зобов`язаннями ОСОБА_2 в порядку ч. 4 ст. 65 СК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне застосування судом строку позовної давності до вимог про стягнення пені та зменшення розміру пені з власною ініціативою до 6500 гривень без відповідних клопотань заінтересованих осіб колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ч. 1 ст. 694 ЦК України, договором купівлі - продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу.

Частиною 1 статті 695 ЦК України встановлено, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконав своїх зобов`язань за договором, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 500 гривень.

Разом з тим, порушення боржником зобов`язання, визначеного статтею 610 ЦК України, є підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (пункт 5.2) за несвоєчасну або неповну оплату майна покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 3% від неперерахованої суми за кожен день прострочення, але не менше 30 гривень на добу і не більше строку позовної давності визначеної діючим законодавством.

Тобто під час укладення договору купівлі-продажу від 17 липня 2020 року сторони договору дійшли згоди щодо розміру неустойки у разі порушення зобов`язання за договором, зокрема обумовили максимальний строк за яким може бути нарахована пеня - за період, який не перевищує строк позовної давності визначений законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Разом із тим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Аналіз норм статті 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) їх нарахування, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання заінтересованої особи щодо застосування строку позовної давності, оскільки судом першої інстанції було не застосовано строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки, а правомірно обраховано розмір пені за один рік, що передбачено умовами укладеного сторонами договору купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо (ст. 11 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 185/1265/17, від 28 травня 2020 року у справі № 355/680/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 754/136/16, від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 756/1853/15-ц.

Так, сума основного боргу за договором купівлі-продажу становить 6 500 гривень, а неустойка (пеня), яка розрахована судом першої інстанції - 71 175 гривень.

Враховуючи, що розмір неустойки більше ніж у десять разів перевищує розмір боргу відповідача за договором суд першої інстанції, дотримавшись принципу пропорційності правомірно застосував право на її зменшення. Посилання позивача на відсутність клопотання заінтересованої особи щодо застосування судом положень ч. 3 ст. 551 ЦК України в цій частині є помилковим та не ґрунтується на вимогах закону.

Також судом першої інстанції вирішено питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справі доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль Олег Павлович, залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста