Справа № 149/489/23
Провадження №2/149/237/23
Номер рядка звіту 82
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.03.2023 р. м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Войнаревича М. Г.,

з участю секретаря Паламарчук Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільнику в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмільницького відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хмільницького відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 23.01.2023 йому стало відомо, що на належний йому будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 не знято арешт, який було накладено на підставі постанови ВДВС Хмільницького МРУЮ про відкриття виконавчого провадження № 16951596 від 21.01.2010. При зверненні до виконавчої служби позивачу повідомили, що арешт було накладено на все належне позивачу рухоме та нерухоме майно на підставі ухвали Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у справі № 2-1176/2009. 03.12.2009 було відкрито провадження у справі № 2-1176/2009 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ЗАТ СК «Провідна». Одночасно з позовом було подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на усе рухоме та нерухоме майно позивача у даній справі, яку судом було задоволено. У 2010 зобов`язання ОСОБА_1 виконано повністю - усі кошти відшкодовано. Перебування майна позивача під арештом з 2009 року за відсутності на те правових підстав, порушує права та інтереси ОСОБА_1 . За таких підстав, позивач просить зняти арешт з належного йому рухомого і нерухомого майна.

Ухвалою суду від 20.02.2023 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

В підготовче судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву в якій підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити позов.

Відповідач - представник Хмільницького відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження № 16951596 винесено постанову про арешт всього рухомого і нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , що розпочата на підставі виконавчого листа № 2-1176 від 17.12.2009, виданого Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області.

Також встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна в спеціальному розділі Державного реєстру містяться відомості про заборону відчуження будинку за адресою АДРЕСА_1 , внесене на підставі постанови від 21.01.2010 про арешт всього рухомого і нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

Суд погоджується з доводами позивача, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 20 листопада 2012 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначались положеннями статті 47 цього закону, а стаття 48 зазначеного закону передбачала підстави для повернення виконавчого листа до суду або іншого державного органу.

Положеннями статті 49 зазначеного закону передбачали підстави для закінчення виконавчого провадження серед яких також закінчення виконавчого провадження лише у зв`язку з поверненням виконавчого листа до суду або іншого державного органу.

Закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу зазначеним законом не передбачено.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із зазначеним позовом) передбачено особливості процедури зняття арешту з майна, зокрема з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця. Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, суд має відповідну компетенцію для розгляду справи про зняття арешту з майна, накладеного під час виконавчих процедур.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до позивача щодо не виконання судового рішення у матеріалах справи не має.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вмоги ОСОБА_1 до Хмільницького відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна- задовольнити.

Зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було накладено постановою ВДВС Хмільницького МРУЮ про відкриття виконавчого провадження № 16951596 від 21.01.2010, винесеної на підставі ухвали Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.12.2009 у цивільній справі № 2-1176/2009.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду на протязі 30-ти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайло ВОЙНАРЕИЧ