Провадження № 2/344/205/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариса Тарасівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, зобов`язання передати у безоплатне користування дитини 1/4 квартири-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , вимогами якого просила: змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, на її користь, на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 5000 гривень, починаючи стягнення з 01 січня 2016 року, до досягнення дитиною повноліття; змінити розмір аліментів за період з 01 березня 2013 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 2500,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, різницю між сплаченими та належними аліментами за період з 01 березня 2013 року по 31 грудня 2019 року в сумі 75 500,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, частину доходу від продажу квартири в сумі 200 000 гривень, для забезпечення дитини житлом.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, зміну розміру аліментів, стягнення заборгованості по аліментах та вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, зобов`язання передати у користування дитини частку квартири в самостійні провадження роз`єднано в самостійні провадження.

Доводами позову позивачка вказувала, що відповідач продав двохкімнатну квартиру, де вони проживали в шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 . На прохання допомогти дитині придбати житло, відмовив. Вона разом з дитиною проживають у її мами. Зареєстровані вони в квартирі, яка обтяжена іпотекою та на даний час відкрите виконавче провадження про примусове стягнення. Дитина житлом не забезпечена.

Заявою від 02.05.2019 року позивачка уточнила позовні вимоги, відповідно до яких просить: визнати договір дарування квартири, зареєстрований за № 2727 від 14.08.2014 року приватним нотаріусом Квочак Л.Т. недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , здійснену на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15134942 від 14.08.2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01); зобов`язати відповідача передати у безоплатне користування дитини 12,7 м.кв. квартири (1/4 від загальної площі) АДРЕСА_2 та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини в даній квартирі; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2000,00 грн.

В обґрунтування уточненої позовної заяви позивачка вказала, що з відомостей реєстру речових прав їй стало відомо, що квартиру АДРЕСА_2 , відповідач подарував громадянці ОСОБА_4 , з якою у відповідача відсутні будь-які родинні стосунки. Право власності зареєстроване приватним нотаріусом Квочак Л.Т., на підставі договору дарування № 2727 від 14.08.2014 року. У відповідача є неповнолітній син. Вищезгадана квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. Іншої жилої нерухомості відповідач не має та не мав, відповідно дитині належало право користування саме цією квартирою. Її відчуження відповідачем без дозволу органів опіки та піклування та без надання іншої жилої нерухомості у користування, грубо порушило право дитини на користування житлом. На даний момент дитина прописана в квартирі, яка була придбана за рахунок іпотечного кредиту та підлягає примусовому стягненню для погашення боргу за кредитом. Тому у дитини виникла необхідність скористатись своїм правом користування квартирою АДРЕСА_2 . Але, як виявилось, таке її право порушене оскільки право власності на дану квартиру належить вже іншій особі.

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. В подальшому не прибула в судове засідання, подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. В подальшому не прибув у судове засідання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи встановлено, що сторони розірвали шлюб, про що 25.01.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 56, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 від 22.12.2005 року.

Згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 19.10.2002 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як зазначено у довідці «ЖЕО Сервіс-Житло», позивач проживає разом із сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 .

Як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 23.03.2016 року зазначено тип обтяження: заборона на нерухоме майно, на підставі договору іпотеки 1-127, 22.06.2006, ПН ОСОБА_6 , об`єкт обтяження майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

Відповідно до копії постанови приватного виконавця Кушніра О.В., у межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданного Івано-Франківським міським судом 26.06.2018 року, № 344/11374/15-ц накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 , іпн: НОМЕР_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської обласної дирекції, , р/р: НОМЕР_4 , МФО: 336462), що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 19, достроково заборгованість за Кредитним договором № 014/0031/74/54184 від 22.06.2006р. станом на 15.04.2015р. в розмірі 15693, 37 доларів США, (що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 19.11.2015р. становить 375 228, 84 гривень), з яких 14 582, 85 доларів США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 203,44 доларів США; 762, 93 доларів США -заборгованість за відсотками; 347, 59 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків.

Як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.04.2019 року, об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі Договору дарування квартири, серія та номер: 2727, виданного 14.08.2014, видавник: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т..

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2019 витребувано у приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариси Тарасівни належним чином завірену копію договору дарування квартири АДРЕСА_2 , за реєстровим номером 2727 від 14.08.2014 року та належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких був вчинений даний правочин.

На виконання вищезазначеної ухвали суду приватним нотаріусом надано вказані документи суду, з яких слідує, що 21.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_3 , як продавець, передав, ОСОБА_7 , як покупець, прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно Договору дарування квартири від 14.08.2014 року, ОСОБА_7 передала безоплатно у власність її доньки ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 224 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Як визначено цивільним законодавством, одним із видів правочину є договір дарування.

Поняття про договір дарування, порядок його укладення та розірвання регулюються положеннями Глави 55 Цивільного кодексу України.

Так, звертаючись із позовними вимогами, позивач покликається на положення статті 176 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та зазначає, що відчуження відповідачем квартири без дозволу органу опіки та піклування, є таким, що грубо порушує права дитини на користування житлом.

За змістом статті 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Стаття 71 Цивільного кодексу України має переліка правочинів, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування.

Зокрема, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У Постанові від 29 липня 2019 року (справа 285/3663/16-ц) Верховний Суд висловив свою позицію щодо дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке дитина має право. Зокрема, передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Як встановлено судом, на момент укладення відповідачем оспорюваного Договору дарування квартири, малолітній син ОСОБА_5 був знятий з реєстрації 21.11.2012 року, що вбачається з відмітки у будинковій книзі.

Згідно довідки «ЖЕО Сервіс-Житло», позивач проживає разом із сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 з 21.11.2012 року (а.с. 11).

З огляду на вищенаведене, з урахуванням норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також беручи до уваги висновки Верховного Суду з аналогічних питань, суд вважає, що на момент укладення оспорюваного позивачем Договору дарування права та інтереси на той час малолітнього ОСОБА_5 порушені не були, а сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину не є підставою для визнання такого правочину недійсним, тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 89, 141, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариса Тарасівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, зобов`язання передати у безоплатне користування дитини 1/4 квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Тарас АНТОНЯК

Повний текст рішення складено та підписано 07.02.2023 року.