Провадження №2/523/1160/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2023 р.Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом АТ "Райффайзен Банк " до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна про визнання договорів недійсними, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/10 житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.метрів, житловою площею 59,8 кв.метрів який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за номером №1131, від 29 листопада 2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 9/10 житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.метрів, житловою площею 59,8 кв.метрів який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за номером №1127, від 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що 02 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з яким Банк надав позичальнику - ОСОБА_6 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297 000,00 доларів США строком до 02.12.2025 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 02 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов Кредитного договору № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року в повному обсязі цих зобов`язань. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору №014/0054/74/41754 від 02.12.2005 року Позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору. Відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим, станом на 18 серпня 2011 року заборгованість боржника - ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_3 перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року складала - 756 100,35 доларів США, що за курсом НБУ (1 дол. США - 7,9710 гривень) складала -6 026 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 290 811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915 859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339 331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту-2 280 874,19 грн. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 13 січня 2012 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі-5 526 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом -2290811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту -500000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати: держмито 1700,00 грн. та 120 грн. витрати на інформаційне -технічне забезпечення. 01 березня 2012 року згідно з рішенням Суворовського районного суду міста Одеси було видано виконавчі листи стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які були передані на примусове виконання до Головного управління юстиції в Одеській області та 17 червня 2013 року відкрито виконавче провадження. Позивач зазначає про те, що в ході підготовки документів до провадження виконавчих дій згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206544801 від 10.04.2020 Банку стало відомо, що 29 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про право власності на майно боржника, а саме: житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.метрів, житловою площею 59,8 кв.метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої 1/10 вищезазначеного майна було відчужене ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу зареєстрованого за номером №1131, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. та 9/10 вищезазначеного майна було відчужене громадянину України ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого за номером №1127, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2020 року: «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна», номер запису про обтяження: 8230666, на підставі постанови АН №396328 про арешт майна боржника, виданий 24.12.2014 року все нерухоме майно ОСОБА_3 , в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_1 було арештовано. Таким чином, представник позивача вказує, що незважаючи на те, що у відповідачів були невиконанні зобов`язання перед банком, які були підтверджені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року, останні вчинили дії направлені на відчуження майна, у зв`язку з чим, судове рішення фактично не може бути виконано, оскільки вищезазначена нерухомість, була відчужена третім особам. На думку представника позивача, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач та третя особа діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Таким чином, представник позивача вважає, що укладений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він є фіктивним, який було укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника, а тому, в силу ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Крім того, представник позивача вказує, що Акціонерному товариству «Райффайзен Банк» стало відомо про порушення права - незаконного відчуження нерухомого майна 20.04.2020 року, таким чином дана позовна заява надана до суду в межах передбаченого законом терміну. З урахуванням викладеного, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулося до суду із відповідним позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Крім того, представник відповідачів надала до суду відзив на позов (а.с.9-12 т.2), в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та їх представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, представник відповідачів надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.183 т.2). Крім того, представник відповідачів надав відзив на позов (а.с.114 т.1), в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, а також заяву про застосування строків пропуску позовної давності (а.с.183 т.2).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що, 02 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з яким Банк надав позичальнику - ОСОБА_6 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297 000,00 доларів США строком до 02.12.2025 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором (а.с.15-17 т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 02 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов Кредитного договору № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року в повному обсязі цих зобов`язань (а.с.18т.1).

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору №014/0054/74/41754 від 02.12.2005 року Позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору. Відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим, станом на 18 серпня 2011 року заборгованість боржника - ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_3 перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року складала - 756 100,35 доларів США, що за курсом НБУ (1 дол. США - 7,9710 гривень) складала -6 026 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 290 811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915 859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339 331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту-2 280 874,19 грн. (а.с.10-14 т.1).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 13 січня 2012 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі-5 526 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом -2290811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту -500000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати: держмито 1700,00 грн. та 120 грн. витрати на інформаційне -технічне забезпечення (а.с.19).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206544801 від 10.04.2020 року, 29 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про право власності на майно боржника, а саме: житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.метрів, житловою площею 59,8 кв.метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої 1/10 вищезазначеного майна було відчужене ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу зареєстрованого за номером №1131, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. та 9/10 вищезазначеного майна було відчужене громадянину України ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого за номером №1127, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (а.с.20-28, 29-30 т.1).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2020 року: «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна», номер запису про обтяження: 8230666, на підставі постанови АН №396328 про арешт майна боржника, виданий 24.12.2014 року все нерухоме майно ОСОБА_3 , в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_1 було арештовано.

Відповідно до договору купівлі продажу від 29.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., ОСОБА_3 , продала ОСОБА_4 1/10 частку житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31-32 т.1).

Відповідно до договору купівлі продажу від 29.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., ОСОБА_3 , продала ОСОБА_5 9/10 часток житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33-34 т.1).

17.06.2013 року, Постановами головного державного виконавця Кравець О.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відкрито виконавчі провадження №38471626, №38472158 з виконання виконавчого листа №1527/2-5014/11, виданий 01.03.2012 року Суворовським районним судом м.Одеси (а.с.35,36 т.1).

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 234 ЦК України, зазначаючи про фіктивність зазначеного договору купівлі-продажу, який на думку позивача укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника.

Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Натомість, суд не погоджується і відхиляє доводи позивача щодо наведених підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено передбачених частиною першою статті 234 ЦК України ознак фіктивності спірних договорів купівлі-продажу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81ЦПК України).

Разом з цим, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника.

Судом встановлено про те, що продаж 1/10 частки житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було вчинено за домовленістю сторін за 14 908,20 гривень, які продавець ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п. 2 договору купівлі-продажу.

Також, продаж 9/10 часток житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було вчинено за домовленістю сторін за 134 173,80 гривень, які продавець ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п. 2 договору купівлі-продажу.

В пунктах 10 оспорюванх договорів купівлі-продажу сторони підтвердили, що ці договори не носять характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст. 234,235 Цивільного кодексу України, не приховує іншого правочину і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки.

Крім того, покупці - ОСОБА_5 , ОСОБА_7 мають зареєстроване місце проживання в придбаному ними нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини, на переконання суду, прямо свідчать про відсутність ознак фіктивності спірного правочину, оскільки його було укладено із конкретним наміром створення правових наслідків, спрямованих на відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні, а саме: житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Крім того, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 Верховний Суд навів ознаки фіктивного правочину та роз`яснив підстави визнання його недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати.

Верховний Суд зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Тобто, факт виконання договорів купівлі-продажу від 29.11.2016 року та державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за покупцями, унеможливлює визнання таких правочинів недійсними.

Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду, суд приходить до висновку, що у зв`язку із державною реєстрацією права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, спірний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено, що існують передбачені статтями 203, 215, 234 ЦК України підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2016 року.

Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання спірного договору недійсним.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зважаючи на викладені обставини та досліджені судом докази у їх сукупності, суд вважає не встановленим та недоведеним той факт, що укладені 29.11.2016 року договори купівлі-продажу мали ознаки фіктивних правочинів та були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Крім того, у постанові від 29.05.2019 по справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19) Верховний Суд, оцінюючи правомірність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначив: «При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушенного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів.»

Визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу не призведе до автоматичного погашення заборгованості відповідачів перед банком, з урахуванням того, що житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не є іпотечним майном, тобто в іпотеці у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» не перебуває та ніколи не перебував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк».

Щодо заяви про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Представник позивача вказує, що Акціонерному товариству «Райффайзен Банк» стало відомо про порушення права - незаконного відчуження нерухомого майна 20.04.2020 року, таким чином дана позовна заява надана до суду в межах передбаченого законом терміну.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 95, 263-268, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), треті особи: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна (65026, м.Одеса, вулиця Польська,18) про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.02.2023 року.

Суддя: