Номер провадження: 22-ц/813/4638/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

22.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів: Приходько Л.А.,

Пузанової Л.В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС», Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, стягнення коштів та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2020 року Приморський районний суд міста Одеси ухвалив у зазначеній справі рішення, на яке ОСОБА_1 09 січня 2023 року подав апеляційну скаргу.

Одночасно з апеляційною скаргою надано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року, оскільки про його існування апелянт дізнався випадково, а копію отримав лише 27.12.2022 року. Посилаючись на те, що оскаржуване рішення впливає на його права та інтереси, проте не був залучений до участі у справі в суді першої інстанції, тому вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними і просить його поновити.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.17 ЦПК України держава гарантує учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси і обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до положень частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, повний текст оскаржуваного рішення від 01.12.2020р. складено 11.12.2020р., тому строк на його апеляційне оскарження закінчився 11.01.2021р.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 подана 09.01.2023р., тобто поза межами встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 цього Кодексу. (ч.3 ст.354 ЦПК України)

Відповідно ч.2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків, зокрема, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Судом встановлено, що апелянт ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі судом першої інстанції.

Враховуючи, що обставини щодо вирішення судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта підлягають встановленню на стадії перегляду справи в апеляційному порядку, а також зважаючи на те, що апелянт не був залучений до участі у справі та відповідно не повідомлений про її розгляд, тому підстави для застосування ч.2 ст. 358 ЦПК відсутні.

За позицією апелянта, про існування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2020р. він дізнався випадково, а копію його повного тексту отримав 27.12.2022 року.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про видачу йому копії оскаржуваного рішення та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та зробити копії, з відміткою про таке ознайомлення 23.02.2022 року, що підтверджено особистим підписом скаржника. (т.3, а.с.55)

Таким чином, ОСОБА_1 , хоч і не був залучений до участі у справі судом першої інстанції, проте 23.02.2022 року був ознайомлений з матеріалами даної цивільної справи та повним текстом рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2020р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено інформацію про обставини, які об`єктивно перешкоджали або унеможливлювали реалізацію ним права на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.07.2020р. у встановлений законом строк, а саме протягом тридцяти днів з дати отримання повного тексту судового рішення, тобто з 23.02.2022 року.

З огляду на викладене та на підставі ч.3 ст.357 ЦПК України суд ухвалою від 24.01.2023р. залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху, надавши заявнику десятиденний строк для зазначення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року.

16.02.2023 року на виконання вказаного судового рішення до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2020р.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник зазначив, що був ознайомлений з матеріалами справи, в тому числі і зі змістом оскаржуваного рішення, 23.02.2022р. Проте у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації та запровадженням з 24.02.2022р. воєнного стану був вимушений виїхати з родиною зі свого місця проживання до Черкаської області.

Заявник вказує, що пріоритетом його інтересів була організація безпечних умов для його родини, а не зайняття судовими справами.

Оскільки стан війни в Україні безумовно створює об`єктивні перешкоди для реалізації права на судовий захист, а в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені, тому заявник, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11.08.2022р. по справі №199/8478/21, вважає введення з 24.02.2022р. режиму воєнного стану, а також подальше його продовження поважною причиною пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження.

Крім того, заявник звертає увагу, що Законом України від 15.03.2022р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п.19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Посилаючись на необхідність дотримання принципу доступу до правосуддя, а також конституційний принцип забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ОСОБА_1 просить задовольнити його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2020р.

Надаючи правову оцінку вказаному клопотанню заявника, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Отже, єдиною умовою поновлення пропущеного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, є визнання причин пропуску такого строку поважними. При цьому, поняття поважності причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Суд зазначає, що правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду не знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2020 р. у справі № 826/10808/18.

Як вбачається зі змісту клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду Одеської області від 01.12.2020р., в обґрунтування поважності причин його пропуску Мурашкін І.О. посилається на запровадження в Україні з 24.02.2022р. воєнного стану та неможливість у зв`язку з цим реалізувати право на апеляційне оскарження. При цьому, заявник не заперечує, що зі змістом оскаржуваного рішення ознайомився 23.02.2022р., а з апеляційною скаргою звернувся лише 09.01.2023р.

Загальновідомо, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 18 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 22 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії в Україні», затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Апеляційний суд погоджується з твердженням заявника про те, що безумовно стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист, і в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

Разом з тим, сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

У постанові від 11.08.2022 року по справі №199/8478/21, на яку посилається заявник, Верховний Суд зазначив, що запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

В обґрунтування неможливості реалізації права на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2020р. заявник зазначає, що внаслідок запровадження воєнного стану був вимушений змінити місце свого перебування на більш безпечне, ніж Одеська область, у зв`язку з чим виїхав до Черкаської області.

На підтвердження вказаних обставин заявником надано копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також копію паспорта з відміткою про реєстрацію місця проживання: АДРЕСА_1 .

При цьому, доказів зміни місця проживання (місця перебування) у період запровадження воєнного стану заявником не надано.

Крім того, при вирішенні питання щодо наявності підстав для поновлення пропущеного процесуального строку слід враховувати тривалість такого пропуску.

Проте, заявником не зазначено, яким чином зміна ним місця проживання, за наявності засобів поштового та електронного зв`язку, об`єктивно перешкоджала у реалізації його права на апеляційне оскарження судового рішення протягом тривалого періоду, що склав майже одинадцять місяців. (з 23.02.2022р. до 09.01.2023р.)

Щодо доводу заявника про порушення внаслідок відмови у поновленні строку на апеляційне оскарження гарантованого Конституцією України та ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини принципу забезпечення права на апеляційне оскарження рішення суду, то колегія суддів зазначає наступне.

У п.1,2 резолютивної частини рішення № 9-зп від 25.12.1997 року, на які містить посилання абз. 7 пункту 3 мотивувальної частини рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012 року Конституційний Суд України зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Разом з тим, у рішенні №17-рп/2011 від 13 грудня 2011року Конституційний Суд України зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, а також стимулюють учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Правова природа строку на апеляційне оскарження дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з апеляційною скаргою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до приписів частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, особі гарантується право на звернення до суду.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справах "Салов проти України", п. 93, "Сутяжник" проти Росії", п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків на апеляційне оскарження у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для інших учасників справи а також того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом першої інстанції судове рішення не матиме поворотної дії у часі та не потребуватиме скасування, а правові наслідки прийнятого рішення не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки на апеляційне оскарження сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень суду першої інстанції.

Крім того, суд зауважує, що дотримання строків на апеляційне оскарження є однією з умов дисциплінування учасників цивільно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у цивільному процесі не тільки сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, але й стимулює суд і учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки на апеляційне оскарження судового рішення обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду з апеляційною скаргою, відносини стають стабільними.

Суд зауважує, що норми ЦПК України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного процесуального строку.

Особа, яка заявляє клопотання про поновлення відповідного процесуального строку, в тому числі і строку на апеляційне оскарження, згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Водночас, заявником ОСОБА_1 пропущений встановлений законом строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01.12.2020 року, проте обґрунтованих обставин та належних доказів про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі заявника, причин, які б зумовили поважність пропуску встановленого ст.354 ЦПК України строку не наведено, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати підстави, вказані заявником, поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 4 ст.357 та п. 4 ч. 1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, зокрема, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку визнані судом неповажними.

Оскільки скаржником подано апеляційну скаргу з порушенням строку на апеляційне оскарження, а наведені ним причини пропуску такого строку визнані судом неповажними, тому згідно ч. 4 ст.357та п. 4 ч. 1 ст.358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року слід відмовити.

Керуючись ч. 4 ст.357, п. 4 ч. 1 ст.358 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року залишити без задоволення.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС», Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, стягнення коштів та витребування майна.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча ________________ Н.В. Орловська

Судді: ________________ Л.А.Приходько

________________ Л.В.Пузанова