Справа № 291/1352/20
Ружинський районний суд Житомирської області

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2023 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Митюк О.В.,

за участю секретаря Герасимчук Н.П.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому спрощеному позовному провадженні в смт.Ружині Житомирської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4

про виконання зобов`язання по працевлаштуванню та стягнення заробітної плати, компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

12.11.2020 року на адресу Ружинського районного суду Житомирської області надійшла вищевказана позовна заява, в який позивач заявив наступні позовні вимоги:

- Зобов`язати ФОП ОСОБА_4 до виконання зобов`язання по працевлаштуванню ОСОБА_1 продавцем, чи іншу рівнозначну посаду;

- Стягнути з ФОП « ОСОБА_5 » на користь ОСОБА_1 заборгованість 108629 гривень заробітна плата за 03 липня 2018 року по 01 червня 2020 року;16730,37 гривень компенсація за 64 днів невикористаної відпустки; 4723 гривні вихідної допомоги при звільненні; 34169 гривень відсутність отримання заробітної плати по вині відповідача за період часу з 01.06.2020 року по 12.12.2020 року; середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 36791,76 гривень, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 01.06.2020 року по 25.01.2023 року в сумі 157344 гривень, 20000 гривень моральної шкоди.

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 04.12.2020 року у справі відкрите провадження, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощенного позовного провадження.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в період з 03 липня 2018 року по 01 червня 2020 року перебувала в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 відповідно до трудового договору від 03.07.2018 року. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, останнім була нарахована але не виплачена заробітна плата в сумі 108629 гривень. Підтвердженням факту існування заборгованості є відсутність будь якої письмової документації (з 03 липня 2018 року по 01 червня 2020 року 23 місяці х4723 гривні = 108629 гривень) з цього приводу та відсутність перерахування заробітної плати відповідачем на її карточку, довідка податкової та центру зайнятості. 01 червня 2020 року її було звільнено, причина звільнення їй невідома. Відповідачем не було враховано, що на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, вона є матірю одиначкою. Хоча відповідно ч.3 ст.184 КЗпПУ звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Крім того в день звільнення 01.06.2020 року, позивача відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні, не здійснив виплату належних коштів, та не повернув трудової книжки. 16.09.2020 року слідчою Ружинського ВП Онофрійчук Г.І. було внесено до ЄРДР за «0000040 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.175 КК України.

Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, просили суд їх задоволити. Представник позивача під час виступу в судових дебатах повідомив, що вони з позивачкою відмовляються від позовної вимоги про зобов`язання ФОП ОСОБА_4 до виконання зобов`язання по працевлаштуванню ОСОБА_1 продавцем, чи іншу рівнозначну посаду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених вимог позивачки, за безпідставністю, та необґрунтованістю. Подав відзив на позов.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази суд встановив наступне.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Згідно із ч. 1ст.47КЗпП України, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При цьому до внесення змін згідно до Закону України від 05.02.2021 № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Разом з цим, пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерства праці України, МЮУ, Міністерства соціального захисту населення України від 20.07.1993р. № 56 встановлено що Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (надалі Інструкція).

Як встановлено в судовому засіданні у період з 03 липня 2018 року по 01 червня 2020 року позивачка ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_4 на підставі трудового договору від 03.07.2018 р. на посаді «Продавця продовольчих товарів» та була звільнена відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 03.07.2018 року (т.1 а.с. 67), трудовою книжкою виданою на ім`я ОСОБА_1 (т.2 а.с.6-7).

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗПП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з бов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок дійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Вищевказана норма права містить вичерпний перелік категорій жінок, до яких застосовуються її вимоги, проте, відповідачка не надала суду докази що вона відноситься до відповідної категорії.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні на момент припинення трудових відносин позивачка не була вагітною жінкою, не мала статусу одинокої матері, а також не повідомляла відповідача про перебування у неї на утриманні дітей віком до трьох років, чи дитини, віком до шести років, яка, згідно медичного висновку, потребує домашнього догляду.

Поняття одинокої матері визначено у постанові Пленуму Верховного Суду У країни № 9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядком за вказівкою матері; вдову, іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Це визначення терміну одинока мати застосовується лише для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток.

Вищезазначений правовий висновок ВСУ дає підстави стверджувати, що позивачка не є одинокою матір`ю.

Згідно з неодноразовими роз`ясненнями Мінсоцполітики, документами що дають право жінці бути визнаною одинокою матір`ю можуть бути: рішення суду про позбавлення батька дитини батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук батька дитини за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) потверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (дитячого садочка) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі у батьківських зборах) тощо.

Окрім одного з вищевказаних документів, жінці також слід надати роботодавцеві копії свідоцтв про народження дитини та про розірвання шлюбу.

Натомість, як під час укладення трудового договору, так і під час його розірвання позивачкою жодним чином не повідомлялись обставини, які могли свідчити про те. що вона є одинокою матір`ю.

Більш того, надана позивачкою довідка Управління соціального захисту населення Ружинської РДА № 245 від 23.07.2020 тільки підтверджує той факт, що вона не має статусу одинокої матері, оскільки відповідну матеріальну допомогу одинокої матері їй не призначено (т.2 а.с.13).

За таких обставин до спірних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги ч.3 ст. 184 КЗПП України щодо обов`язкового працевлаштування позивачки після розірвання трудових відносин з ФОП ОСОБА_4 ..

Позивачка, у своїй позовній заяві та в поясненнях наданих в судовому засіданні стверджує, що з моменту прийняття її на роботу на підставі трудового договору, з 03.07.2018 по дату її звільнення вона не отримувала заробітної плати.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України Про оплату праці, виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

Відповідно до ч. 5 4 ст. 24 Закону України Про оплату праці, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Жодних доказів про те, що позивачка зверталася із заявою до відповідача про виплату заробітної плати через установи банку чи на картковий рахунок позивачка не надала.

Як вбачається з пояснень представника відповідача за усною домовленістю із роботодавцем позивачка сама мала право взяти з каси магазину, в якому працювала продавцем, визначену трудовим договором суму заробітної плати, про що робила відповідний запис у зошиті, який знаходився в магазині. Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_6 ..

Крім того як вбачається з матеріалів справи позивачка зверталася до Управління соціального захисту населення Ружинської РДА із заявою по призначення їй житлової субсидії.

Відповідно до п. 43 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995, для призначення житлової субсидії громадянин, особа якого посвідчується паспортом або іншим документом, подає за зареєстрованим місцем проживання (орендарі, внутрішньо переміщені особи - за фактичним місцем проживання):

заяву; декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, за формою, встановленою Мінсоцполітики; довідки про доходи - у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня у ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо і відповідно до законодавства не може бути отримана за запитом структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у порядку, встановленому цим Положенням. У разі неможливості підтвердити такі доходи довідкою до декларації додається письмове пояснення із зазначенням їх розміру;

Так згідно довідки про доходи, яка надана як додаток до відзиву на позов, вбачається, що ФОП ОСОБА_4 на вимогу позивачки надала відповідну довідку про заробітну плату позивачки за червень 2019 листопад 2019 року (т. 1 а.с.80).

Отже, є підстава стверджувати, що позивачка визнавала факт отримання нею заробітної плати та надавала відповідну інформацію до різних установ.

Також факт невиплати позивачу заробітної плати спростовується щоквартальною звітністю за формою №1-ДФ, яку подавала відповідач ФОП ОСОБА_4 в яких є РНОКПП позивачки та відповідно сплачувала за неї загальнообов`язкові страхові внески (Т.2 а.с.71-79).

Крім того, довідка Ружинської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості № 183 від 17.08.2020 жодним чином не підтверджує факт невиплати заробітної плати, як стверджує у своїй позовній заяві позивачка, а лише констатує той факт, що ФОП ОСОБА_5 не повинна була подавати до Центру жодних повідомлень з приводу укладення та розірвання трудового договору з позивачкою (Т.2 а.с.12).

Невиплата заробітної плати тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену ст. 175 КК України.

Натомість, на момент відкриття провадження та на момент винесення рішення у даній справі відсутні будь-які рішення стосовно притягнення ФОП ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вищевказане правопорушення, а відтак є достатні підстави вважати, що таке відсутнє.

Надана представником позивача ухвала слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2021 року про скасування постанови дізнавача сектору дізнання Бердичівського районного відділу поліції ГУНП в Житомирській області про закриття кримінального провадження №0000040 від 16.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.175 КК України не є доказом того що відповідачку притягнуто до кримінальної відповідальності.

У своїй позовній заяві, та в судовому засіданні позивачка зазначає, що у день звільнення їй не було видано належним чином оформлену трудову книжку, у зв`язку з чим вона не могла працевлаштуватися та вимагає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗПП України, власник або повноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Частиною к ст. 235 КЗПП України передбачено що у разі затримки видачі трудової нижки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Правила ведення трудових книжок визначено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), затвердженою спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110).

Відповідно до п. 2.21-1 вищевказаної Інструкції, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Як вбачається з пояснень представника відповідача під час укладення трудового договору позивачці було зроблено відповідний запис у трудовій книжці та повернуто її на зберігання позивачки, як того вимагає вищевказана норма права, що підтверджується копією трудової книжки, яка була додана позивачкою до матеріалів цивільної справи (т.2 а.с.7) . Натомість після розірвання трудового договору ОСОБА_4 неодноразово в усній формі зверталася до позивачки із проханням надати трудову книжку для внесення запису про припинення трудових правовідносин, проте позивачка їх ігнорувала.

Жодного доказу того, що позивачка зверталася до ФОП ОСОБА_4 з вимогою про внесення запису щодо її звільнення до трудової книжки до матеріалів справи не додано.

Отже, є підстави стверджувати, що запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про припинення трудових правовідносин з ФОП ОСОБА_4 відсутній не з вини останньої.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗПП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 КЗПП України, за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої тикові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 гарних дні.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗПП України, при припиненні трудового договору з підстав зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У своїх поясненнях позивачка стверджує, що її не допустили до роботи та не повідомили про причини звільнення. До позовної заяви позивачка додає копію трудового договору, в якому відсутні підписи сторін про його розірвання.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, насправді трудовий договір між ФОП ОСОБА_4 та позивачкою було розірвано за згодою сторін, тобто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України, що підтверджується особистим підписом позивачки на екземплярі договору який залишився у ФОП ОСОБА_4 копія якого додається до відзиву.

Крім того згідно Висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/111-21/18196-ПЧ від 23.06.2021 року підтверджено, що підпис у п. 16 (розірвання трудових правовідносин) Трудового договору від 03.07.2018 біля слова Працівник, виконано позивачкою ОСОБА_1 (т.2 а.с.175-179).

В судовому засіданні 08.06.2022 року позивачка також визнала той факт, що у Трудовому договорі стоїть її підпис про його розірвання.

Відповідно ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Внаслідок розірвання договору за згодою сторін відбувається припинення трудових правовідносин, що у свою чергу є підставою для вчинення роботодавцем у трудовій книжці працівника запису про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗШІ України.

Натомість позивачка наполягає, що її звільнили незаконно, вже визнаючи при цьому, що Трудовий договорів (пункт про його розірвання) підписаний нею.

Крім того, в судовому засіданні позивачкою також визнано той факт, що її трудова книжка весь час знаходилася в неї і що саме вона свідомо не надавала її ФОП ОСОБА_4 для вчинення запису про звільнення (припинення правовідносин), оскільки вважала його незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. З ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Позивачкою заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень.

При цьому, у позовній заяві позивачка взагалі жодним чином не зазначає, у чому полягає моральна шкода, не посилається на норми права, якими врегульовано право на відшкодування моральної шкоди та не просить суд їх застосувати, не наводить жодного розрахунку, чи хоч якого-небудь обгрунтування заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди.

Згідно п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі - Постанова) - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб,

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 вищевказаної Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення жодної із позовних вимог позивачки.

Оскільки рішення суду виноситься не на користь позивача, а судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про виконання зобов`язання по працевлаштуванню та стягнення заробітної плати, компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди відмовити.

Повне рішення по справі складено 24 березня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя О. В. Митюк.