Справа № 472/553/22
Провадження №2/472/25/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2023 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретаря
судового засідання - Камашевої Т.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Чабанової А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 смт. Веселинове цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
11 жовтня 2022 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач обгрунтовує позов тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В зазначеному будинку зі згоди колишнього власника з 03 червня 2009 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , так як був членом його сім`ї (сином), який доводиться йому братом. В квітні 2012 року відповідач добровільно виселився із квартири, і з того часу не проживає за цією адресою.
Своїх особистих речей відповідач у будинку не залишив, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані він не цікавиться, в будинку не проживає з 2012 року.
Реєстрація відповідача порушує його право як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим він просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Чабанова А.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та наголосили на тому, що відповідач ОСОБА_2 з 2012 року не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а тому підлягає визнанню таким, що втратив право користуватись даним житловим приміщенням. Крім того, надали згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання: 23 листопада 2022 року, 22 грудня 2022 року та 30 січня 2023 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду. Судові повістки повернулись до суду з відміткою "адресат відсутній".
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що позивач і представник позивача не заперечують проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 та представника позивача - адвоката Чабанової А.О., показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового приміщення (квартири), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №290380172 від 15.12.2021 року (а.с. 11) про реєстрацію права власності на 1/1 частки вказаного домоволодіння за ОСОБА_1 , та свідоцтвом про право на спадщину від 15.12.2021 року (а.с. 9).
В зазначеному будинку за згодою колишнього власника квартири матері позивача та відповідача - ОСОБА_5 з 03 червня 2009 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який доводиться позивачу рідним братом.
Судом встановлено, що в квітні 2012 року відповідач добровільно виселився із квартири, і з того часу не проживає за цією адресою.
Своїх особистих речей відповідач у будинку не залишив, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані він не цікавиться, в будинку не проживає з 2012 року, продовжує проживати за іншою адресою.
Вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів:
- Актом від 07 жовтня 2022 року (а.с. 16), відповідно до якого ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з квітня 2012 року і до цього часу;
- показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які суду показали, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 приблизно з 2013 року і до цього часу, та також зазначили, що він навіть не приїхав на похорони матері.
Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останньому вільно володіти та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач був зареєстрований в спірному житловому приміщенні як член сім`ї (син) колишнього власника, а позивач як новий власник цього майна не надавав право відповідачу користуватись цим майном.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач проживав однією сім`єю із позивачем як новим власником спірної квартири, вів з ним спільне господарство, мав спільний сімейний бюджет та був пов`язаний спільним побутом, тобто, не підтверджено, що був членом його сім`ї.
Тому право користування спірним житловим приміщенням позивача у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач користувався спірним житловим приміщенням зі згоди колишнього власника квартири під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що право користування ОСОБА_2 чужим майном - квартирою ОСОБА_1 - також припинилось, а тому існують всі підстави для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач не просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповіда на користь позивача судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Веселинове Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне заочне рішення суду складено 03 лютого 2023 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко