Справа № 466/4317/22
Провадження № 2/466/451/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Коновал Х.В.

справа №466/4317/22

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

в с т а н о в и в:

27.06.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: квартиру загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на наступне майно: квартиру загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; розділити спільне майно, набуте подружжям за час шлюбу, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклала шлюб, який був зареєстрований 06 жовтня 2001 року Міським відділом реєстрації актів громадського стану Франківського районного управління юстиції у м. Львові, актовий запис № 389.

Від цього шлюбу у них є неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спільне сімейне життя з відповідачем у позивачки не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки та по вихованню їхнього неповнолітнього сина та доньки та ведення спільного господарства.

Протягом останніх років у позивачки з відповідачем склалися напружені стосунки. Так як відповідач є по натурі людиною емоційною, та протягом останніх років спільного життя Відповідач почав влаштовувати в сім`ї сварки та скандали.

Позивачка надіялась, що з часом в них все зміниться на краще та їхні сімейні стосунки налагодяться. Проте, нажаль, нічого на краще не змінилося. Скоріше навпаки, внаслідок всіх цих сварок і скандалів їхня з відповідачем сім`я фактично почала розпадатися і позивачка дійшла до висновку, що сім`я носить лише формальний характер, і зберігати її немає жодного сенсу.

Позивачка і відповідач по справі вже не живуть подружнім життям та не ведуть спільного господарства, так як проживають окремо один від одного.

Позивач та відповідач твердо вирішила розлучитися, оскільки таке життя з відповідачем суперечить її життєвим інтересам, і тому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.01.2017 року у справі №466/8296/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 06 жовтня 2001 року Міським відділом реєстрації актів громадського стану Франківського районного управління юстиції у м. Львові, актовий запис №389. Після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_5 змінити на прізвище ОСОБА_6 .

В період шлюбу у червні 2010 року за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, набуто квартиру загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності від 18.06.2010 року видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на підставі наказу від 18.06.2010 року № 1004-ж-ш.), що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 30923452 та свідоцтвом про право власності на квартиру від 18.06.2010 року серія НОМЕР_1 .

Враховуючи вищенаведене, як вбачається з матеріалів, під час перебування сторін у шлюбі було придбано квартиру загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку на відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 30923452 та свідоцтвом про право власності на квартиру від 18.06.2010 року серія НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Також зазначає, що позивач працювала на роботах у різних установах, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_2 .

Також зазначає, що позивачем та відповідачем ОСОБА_2 куплена квартира загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за весільні гроші та спільними коштами для спільного проживання.

На зазначену квартиру загальною площею 107,7 кв.м. житлова площа 57, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було взяті кошти для ремонту саме позивачем ОСОБА_1 в сумі 100 000 грн., що підтверджується іпотечним договором між позивачем та ПАТ «БАНК КІПРУ», витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №32521363, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотек № 24752833, заява анкета позичальника та поручителя між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК КІПРУ».

Придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень та право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується.

Згідно вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, оскільки відповідачем набуто у власність спірну квартиру під час перебування у шлюбі з позивачем, таке майно є спільної сумісної власністю подружжя.

Щодо можливості поділу спірної квартири між сторонами, то позивач зазначає, що відповідно до статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, сторони брали спільну участь у придбанні квартири приблизно в рівних частках. Також з аргументів вбачається, що сторони придбали квартиру під час шлюбу та за рахунок коштів наданих кожною із сторін.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в втриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частина 3 ст. 70 СК України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для убезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивач зазначає, що жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин передбачених ч. 2 ст. 70 СК України немає. Навпаки, позивач підтвердила належне виконання батьківських обов`язків та зобов`язань, щодо утримання сім`ї.

Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити. В останнє судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяву, в якій підтримують позовні вимоги в повному обсязі та просять суд завершувати розгляд справи у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, в останнє судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю та просить розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.01.2017 року розірвано (а.с.59-61).

Від шлюбу сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.42-43).

За час перебування у шлюбі 18 червня 2010 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбало квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, видане 18.06.2010 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2010 року № 26667330 (а.с.54-55).

Так, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 09.07.2010 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 .

В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана сторонами на весільні гроші та спільними коштами подружжя.

Крім того, на ремонт квартира АДРЕСА_2 позивачем ОСОБА_1 взято кошти в сумі 100000 грн. в банку ПАТ «БАНК КІПРУ», що підтверджується іпотечним договором від 10.08.2011 року, укладеним між позивачем та ПАТ «БАНК КІПРУ», а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотек №24752833, заявою анкетою позичальника та поручителя між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК КІПРУ» (а.с.44-50).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21листопада 2018 року у справі N 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на вказану частину квартири.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна та за відповідачем 1/2 частину.

Крім того, статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач в судовому засіданні визнав позов.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , то суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки вказана вимога суперечить вимозі позивача про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 .

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 4724,50 грн.

Крім того, слід повернути ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 4724,50 грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141, 247, 263-265,268, 274, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_2 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4724,50 грн. (чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривень п`ятдесят копійок) сплаченого судового збору.

Повернути ОСОБА_1 50 відсотків - 4724,50 грн. (чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривень п`ятдесят копійок) судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 9449,00 гривень, який сплачено згідно квитанції №0.0..1 від 24.06.2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова з дня його проголошення.

Текст рішення складено та підписано 16.02.2023 року.

Суддя О. І. Ковальчук