ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м.Суми

Справа №589/5401/21

Номер провадження 22-ц/816/119/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивачі: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

відповідач: Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2022 року в складі судді Прачук О.В., постановлену в м Шостка,

в с т а н о в и в:

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з позовом до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (далі ДП «Імпульс») про визнання незаконним та скасування наказу № 1675к від 08 грудня 2021 року про відсторонення позивачів від роботи, поновлення їх на роботі із застосуванням ст. 430 ЦПК України та зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Позов мотивовано тим, що у листопаді 2021 року відповідач вимагав від заявників медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмежив права працівників щодо повноцінної роботи. 08 грудня 2021 року наказом № 1675к позивачів відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Рішення про відсторонення мотивовано наказом МОЗ України та відсутністю щеплення у працівників. На думку заявників, ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому підписаному сторонами документі зобов`язання щодо щеплення не передбачене, як і не передбачене повноваження відповідача на відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення. Зазначають, що обмеження їх прав можливе виключно на підставі закону. При цьому відсторонення працівників від роботи власником чи уповноваженим ним органом можливе лише у випадках передбачених ч. 1 ст. 46 КЗпП. Вказують, що жодну особу не може бути без її вільної згоди піддано медичним чи науковим дослідам. Перелік хвороб, встановлений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є вичерпним і серед нього відсутня коронавірусна хвороба COVID-19 спричинена коронавірусом SARS-CoV-2. Також зазначають, що відповідач не мав підстав для відсторонення позивачів від роботи, оскільки не мав відповідного подання Держсанепідемслужби.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ ДП «Імпульс» № 1675к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зобов`язано ДП «Імпульс» виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку із відстороненням від роботи на підставі наказу №1675к від 08 грудня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Імпульс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1984,80 грн.

Зобов`язано ДП «Імпульс» виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку із відстороненням від роботи на підставі наказу №1675к від 08 грудня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Імпульс» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1984,80 грн.

Зобов`язано ДП «Імпульс» виплатити ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку із відстороненням від роботи на підставі наказу № 1675к від 08 грудня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Імпульс» на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 1984,80 грн.

Зобов`язано ДП «Імпульс» виплатити ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку із відстороненням від роботи на підставі наказу № 1675к від 08 грудня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Імпульс» на користь ОСОБА_4 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1984, 80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Імпульс» посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідно до п. 3 ст. 416 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Відтак вважає, що діяв в рамках закону, оскільки згідно з нормативно-правовими актами ознайомив позивачів з наказом про відсторонення. Вказує, що порядок відсторонення працівників від роботи згідно ст. 12 Закону № 1645-ІІІ не пов`язаний з порядком згідно ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ і вказані підстави є відмінними в розумінні ст. 46 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги. Вважають, що відсутність вакцинації, яка не передбачена законом, не є підставою для відсторонення, а щеплення від COVID-19 не включено до переліку обов`язкових щеплень. Крім того, законом не встановлено окремого порядку відсторонення від роботи працівників у яких відсутнє щеплення від COVID-19.

Позивачі до суду не з`явились, але належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ДП «Імпульс» - ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є працівниками ДП «Імпульс».

ОСОБА_1 обіймає посаду токаря 5-го розряду цеху № 102, ОСОБА_2 працює на посаді свердлувальника 2- го розряду цеха № 102, ОСОБА_4 працює на посаді друкаря офсетного плаского друкування 3-го розряду відділу конструкторських розробок і документації, а ОСОБА_3 на посаді слюсаря-ремонтника 4 розряду цеха № 10. (а.с. 17-18, 28-32).

Листами № 570/100 від 22 листопада 2021 року на адресу ОСОБА_1 , № 303/100 від 17 листопада 2021 року на адресу ОСОБА_3 , № 178/100 від 17 листопада 2021 року на адресу ОСОБА_4 та № 648/100 від 06 грудня 2021 року на адресу ОСОБА_2 роботодавець повідомив вказаних працівників про обов`язковість щеплення проти СОVID-19 та необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує проведення вакцинації проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікарів щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 та попереджено, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення щеплення проти СОVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи.

На примірниках вказаних листів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в день їх отримання зазначили, що не згодні з вимогами роботодавця. ОСОБА_4 пояснень щодо змісту листа не надала, а факт вручення їй цього повідомлення підтверджується складеним актом про вручення від 18 листопада 2021 року.

Наказом директора ДП «Імпульс» № 1675к від 08 грудня 2021 року позивачі були відсторонені від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ними причин відсторонення (а.с. 20-27).

Підставою відсторонення від роботи зазначені ст. 46 КЗпП, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року та постанова Кабінету міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами та доповненнями.

Також судом встановлено, що позивачі працювали в цеху із кількістю працюючих більш 30 осіб. У березні вони були допущені до роботи, але на підприємстві було оголошено простій, а у червні 2022 року підприємство фактично відновило роботу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з чинним законодавством відсторонення (не допущення) працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, здійснюється керівником установи за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (головних державних санітарних лікарів (їх заступників). Натомість, наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення і у якій є посиланням на ст. 46 КЗпП України та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не може бути підставою для недотримання керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», однак відповідачем не дотримано встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивачів від роботи. Також, наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2022 року № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592 (набув чинності 01.03.2022), зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що накази про відсторонення працівників на підставі наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 у будь-якому разі мають бути скасовані, а відсторонені працівники мають бути допущені до виконання роботи за укладеними трудовими договорами. Також, оскільки матеріальні наслідки оскаржуваного наказу є аналогічними звільненню, суд в даній ситуації за аналогією закону вважав можливим застосувати положення ст. 235 КЗпП, а тому вимоги про зобов`язання виплати позивачам середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задовольнив.

Проте з вказаними висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 ст. 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до частин 1 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що захворювання СОVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь-якому із розділів Календаря профілактичних щеплень, у зв`язку з чим щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», є безпідставним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. До цього переліку входить відповідач.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я».

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Судом встановлено, що позивачі входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Переліченими вище листами роботодавець повідомив позивачів про обов`язкове щеплення проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та роз`яснено наслідки непроходження вакцинації у строк до 08 грудня 2021 року у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Позивачі щеплення не проходили, від його проведення відмовляються та не надали роботодавцю і суду доказів про наявність у них абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Таким чином, відсторонення позивачів від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позивачів на обґрунтування позову про те, що спірний наказ роботодавця суперечить Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є необґрунтованими, оскільки ст. 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників закладів вищої освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивачів відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення прав позивачів на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за ними зберігають робочі місця, контракти не припинені. Обмеження позивачів було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачів без збереження заробітної плати. Сторони по справі, зокрема позивачі, не заперечують, що вони працюють в бригаді, яка налічує понад 30 осіб, тому на робочому місці протягом робочого дня мають значну кількість контактів з іншими працівниками. Матеріалами справи підтверджується та не спростовано позивачами, що підприємство, на якому працюють останні, є режимним, тобто встановлений спеціальний пропускний режим для працюючих на підприємстві громадян. Враховуючи останнє, а також характер виконуваної роботи позивачами, можливість організувати дистанційну чи надомну роботу для позивачів відсутня.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про те, що для відсторонення працівників від роботи необхідно відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 року № 4004-ХІІ отримати подання державної санітарно-епідеміологічної служби. Порядок відсторонення працівників від роботи згідно зі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не пов`язаний з порядком, передбаченим ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та є окремими підставами у розумінні ст. 46 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції є істотними і дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування рішення суду на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову із заявлених підстав.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог на підставі ст. 141 ЦПК України за рахунок позивачів на користь відповідача слід частково компенсувати витрати за подання апеляційної скарги у дольовому порядку, по 2724 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Стягнути на користь державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» частково компенсацію витрат за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 по 2724 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко