ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року місто Чернівці справа № 723/2063/22

провадження №22-ц/822/99/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Балакін Віталій Миколайович на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді першої інстанції Дячук О.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він як батько двох повнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребує від них матеріальної допомоги, оскільки його становище є вкрай нужденним, йому 61 рік, за станом здоров`я працювати не може, пенсію не отримає у зв`язку з недостатністю страхового стажу, інші джерела доходів у нього відсутні, в зв`язку з чим не має можливості забезпечити своє гідне існування.

Також зазначає, що діти йому ніяким чином не допомагають, син ОСОБА_2 працює закордоном де, як йому відомо, отримує доходи, ніяких утриманців не має, аліменти нікому не сплачує. Дочка ОСОБА_3 чи працює на даний момент йому не відомо, її сім`я складається із шістьох осіб: чоловіка та чотирьох дітей, більше ніяких утриманців не має, аліменти нікому не сплачує.

Вказує, що дітей він виховував у належному стані, годував, одягав, тобто, надав усе необхідне для гідного існування, тому вважає, що має право звертатись до них по допомогу, оскільки вони мають можливість йому її надавати.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягувати з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі по 10 000 грн. з кожного щомісячно, від дня пред`явлення позову і до його смерті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, які б містили дані з приводу щомісячної вартості лікування, загального обсягу щомісячних витрат на забезпечення проживання, на утримання житла та сплати комунальних послуг, та давали підстави для висновку про потребу позивача в матеріальній допомозі.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги

Апелянт ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Балакін В.М. в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказав, що йому 61 рік і він досяг пенсійного віку і є непрацездатним в силу Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вважає, що немає його вини в тому, що він не міг знайти роботу та не отримує пенсію у зв`язку із відсутністю страхового стажу.

Вказує, що він тривалий час хворіє і ним надані суду достатні докази щодо стану свого здоров`я.

Зазначає, що він потребує матеріальної допомоги, оскільки немає жодних доходів, а також у його віці та станом здоров`я неможливо знайти роботу. Проживає зі своєю матір`ю на її пенсію, яка близько 4000 грн.

Вказав, що надані свідчення його колишньої дружини є неправдивими і він постійно приймав активну участь у вихованні та утриманні своїх дітей, забезпечував їх всім необхідним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як вбачається з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 29 травня 1997 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Долишній Шепіт Вижницького району Чернівецької області (а.с.5-7).

Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , виданих повторно 06 травня 2022 року ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14, 15).

З довідки, виданої Старобросковецьким старостинським округом Кам`янської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 06 травня 2022 року за №359, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 та разом з ним зареєстровані: дочка ОСОБА_3 , яка фактично там не проживає і мати ОСОБА_5 (а.с.9).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 , вбачається діагноз останнього: - відкритокутова 2а (мед) глаукома обох очей; - початкова катаракта обох очей ІХС; - стабільна стенокардія напруги 2ф; - дифузний кардіосклероз; - остеохондроз 2 ст.; - спондилоартроз 2 ст. ОСОБА_1 періодично лікувався стаціонарно, постійно лікується амбулаторно та приймає знеболюючі нестероїдні протизапальні препарати (НІШ) у зв`язку з болями у спині (а.с.10).

З довідки, виданої 05 травня 2022 року відділом №3 (м. Сторожинець) Управління праці та соцзахисту населення Чернівецької районної військової адміністрації Чернівецької області вбачається, що ОСОБА_1 , який зареєстрований в с. Старі Бросківці Чернівецького району не перебуває на обліку, як отримувач державних допомог та компенсацій (а.с.13).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №309090359 від 06 вересня 2022 року та копії договору дарування квартири від 15 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.46-47, 65).

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведені потреби в матеріальній допомозі, оскільки сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Доводи позивача щодо неможливості працювати за станом здоров`я не підтверджені допустимими доказами, будь-якої групи інвалідності позивач не має. Крім цього, той факт, що позивач протягом життя не набув необхідного трудового (страхового) стажу для своєчасного призначення йому пенсії за віком, не може покладати відповідальність на його дітей, оскільки дана обставина пов`язана виключно з діями (бездіяльністю) позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст. 7 СК України).

Частиною 1 ст.172 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 201 Сімейного кодексу України визначено обов`язкові умови та підстави покладання на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років, батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я, батьки потребують матеріальної допомоги, відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх дітей.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Доведення потреби в матеріальній допомозі являється процесуальним обов`язком саме позивача.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст. 204 СК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановлені рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року по справі № 301/160/17.

Стаття 202 Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Натомість право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Поняття непрацездатності викладене в ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначені умови призначення пенсії за віком, статтею 30 визначені умови призначення пенсії по інвалідності, а статтею 36 - умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Однак, статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначена можливість призначення пенсії за віком за наявності декількох умов: часу з якого особа досягла визначеного законом віку, безпосередньо визначеного законом віку (у чоловіків - 60, 63 чи 65 років) та наявності на час досягнення відповідного віку страхового стажу - стажу роботи.

Отже, і вік особи і стаж роботи відповідно до положень даної норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є сталими. Дані умови для призначення пенсії за віком є взаємопов`язаними та взаємозалежними, при цьому визначальним є саме стаж роботи, оскільки за відсутності необхідного стажу роботи, вік особи з якого вона вважається непрацездатною та має право на призначення пенсії збільшується та за відповідних умов становить 60 років, 63 роки чи 65 років.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Для пенсій, призначених після 1 січня 2018 року, мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим цієї частини, виплачується після досягнення особою віку 65 років. До досягнення цього віку таким особам може бути призначена державна соціальна допомога на умовах і в порядку, визначених Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям".

На перевагу непрацездатним особам, працездатні забезпечують себе самостійно, тому у повнолітніх дітей таких осіб не виникає обов`язку утримувати своїх батьків.

Працездатність, тобто здатність до праці, залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду особи, що дає їй змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на час звернення до суду не набув право на призначення пенсії, є працездатним, тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги, про те, що позивач є пенсіонером за віком, оскільки позивачем не надано ані в суді першої ані апеляційної інстанції належних доказів того, що він є непрацездатною особою, у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України та ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування доводів позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що він немає жодних доходів необхідних для проживання та лікування.

Разом з цим, стверджуючи про свою нужденність, позивач не зазначає конкретно в чому така полягає, зокрема, докази інвалідності чи необхідності конкретного лікування, в матеріалах справи відсутні.

Також позивач не довів, що його стан здоров`я не дає йому можливості працювати та отримувати дохід на своє утримання, а також не надано документів, що його стан здоров`я (діагнози) містять протипоказання до працевлаштування та виконання певної роботи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів та не доведено, що обов`язок по його матеріальному утриманні слід покласти на відповідачів.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, а тому оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Балакін Віталій Миколайович - залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б.Перепелюк