Справа № 199/4675/22
(2/199/323/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

19.01.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання майна особистою приватною власністю, в обґрунтування якого зазначила, що 14 листопада 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2019 року. Від шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей.

У 2007 році подружжя вирішило переїхати до м. Дніпра, однак, враховуючи те, що вони з чоловіком не мали у власності будь-якого майна та коштів на його придбання, сестри позивача вирішили допомогти їй та надали позивачу грошові кошти, у загальній сумі 10000 доларів США (3000 доларів США ОСОБА_5 та 7000 доларів США - ОСОБА_6 ).

Кошти, надані позивачу сестрами, позивач вважає особистими коштами, оскільки з огляду на їх призначення, вони не були надані в інтересах сім`ї (купівля житла для своєї сім`ї), а надані їй особисто, для придбання нею житла в особисту приватну власність.А іншу, основну суму коштів, на придбання вирішила надати її мати, продавши свій власний будинок, де вони до переїзду всі разом проживали, та переїхати разом з нами до міста Дніпра.

Разом з тим, враховуючи те, що на придбання будинку в позивача не було достатньо коштів, необхідно було брати кредит у банку.

Саме тому, 27.04.2007р. між відповідачем та КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNU0GK00000184, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти у сумі 15 000 доларів США для купівлі домоволодіння, а також 1687,50 доларів США на сплату страхових платежів на строк з 27.04.2007р. по 27.04.2017р. включно, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки.

27 квітня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння загальною площею 49,8 кв.м,, житлова площа - 26,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., право власності оформлене на відповідача

У забезпечення виконання зобов`язань, що випливають із вищевказаного договору, між відповідачем та банком був укладений іпотечний договір від 27.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М, реєстровий номер 4150, предметом іпотеки бус спірний будинок.

Позивач зазначає, що сам факт реєстрації майна на відповідача не є способом набуття права власності, оскільки кошти на придбання спірного домоволодіння були надані особисто позивачу її родичами, кредит вона сплачувала самостійно, крім того посилалась на те, що за для сплати кредиту її мати надала їй кошти, отримані від продажу власного будинку у Рівненській області, а тому просила суд визнати домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю, припинивши право власності за ОСОБА_2 на спірне домоволодіння, зареєструвавши за нею право власності.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, а саме зазначили, що за для придбання будинку відповідач звернувся до банку та отримав кредит у розмірі 15000 доларів США, який він сумлінно виплачував. Домовленостей щодо переоформлення будинку на позивача після сплати кредиту у сторін не було. Крім того посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту виникнення у позивача права на пред`явлення вимоги минуло 14 років. При цьому у судовому засіданні відповідач не заперечував, що сестри та мати позивача допомагали коштами у придбанні будинку та погашенні кредиту

Вислухавши учасників судового процесу, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 14 листопада 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2019 року розірвано.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року, придбано домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за відповідачем по справі.

Також судом встановлено, що 27.04.2007р. між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNU0GK00000184, відповідно до якого Банк надав відповідачу грошові кошти у сумі 15 000 доларів США для купівлі домоволодіння, а також 1687,50 доларів США на сплату страхових платежів на строк з 27.04.2007р. по 27.04.2017р. включно, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки.

У забезпечення виконання зобов`язань, що випливають із вищевказаного договору, між відповідачем та банком був укладений іпотечний договір від 27.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М, реєстровий номер 4150. Згідно вказаного договору, відповідачем було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме, домоволодіння, загальною площею 49,8 кв.м,, житлова площа - 26,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч.7 ст.57 СК України)

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Вислухавши сторін по справі, пояснення свідків, суд критично ставиться до посилань позивача щодо придбання будинку за її власні кошти, оскільки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і фактично шлюбні відносини між ними були припинені у липні 2018 року, тобто на момент придбання спірного майна вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Відповідачем було укладено кредитний договір для придбання спірного домоволодіння. Посилання позивача на неможливість оформлення кредитного договору з банком через її непрацевлаштованість не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до довідки форми ОК-5, наданої ПФУ, позивач на момент придбання спірного домоволодіння була працевлаштована у ТОВ «Кондитерська фірма «Квітень». При цьому відповідач суду пояснив, що для придбання будинку були використані кошти як кредитні, так і власні накопичення подружжя, а також кошти, надані сестрами позивача. Крім того, погашення кредиту відбувалося в тому числі за рахунок спільних коштів подружжя. Вказані доводи відповідача позивачем будь-якими доказами не спростовані. Посилання позивача щодо погашення кредиту нею самостійно за рахунок надання їх коштів її матір`ю ОСОБА_10 , яка продала свій будинок АДРЕСА_2 не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності, оскільки будинок був проданий 08.08.2008 року, а кредит погашений 08.09.2009 року, про що є відмітка на договорі іпотеки. Крім того, розмір коштів, отриманий від продажу будинку матері позивача, та розмір коштів, які були сплачені у рахунок погашення кредиту, належними та допустимими доказами, як то виписка по кредитному рахунку та відповідний договір купівлі-продажу будинку матері, суду не підтверджено. Допитані у суді свідки підтвердили суду, що спірний будинок був придбаний саме для потреб сім`ї сторін, і кошти та допомога в ремонті будинку надавались саме для проживання сім`ї позивача.

За таких обставин доводи позивача про належність спірного майна до її особистої приватної власності не знайшли свого підтвердження, тому позов задоволенню не підлягає

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача у вигляді судового збору покладаються на останню. Доказів понесення судових витрат відповідачем суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 57,60 СК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко