Справа № 740/830/23
Провадження № 2-о/740/32/23
УХВАЛА

21 лютого 2023 року м.Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Олійник В.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа-Ніжинський відділ ДРАЦС у Ніжинському районі,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту про те, що національність її матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-німка.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження-це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зазначений у ч.1 ст.315 ЦПК України перелік справ не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту приналежності людини до тієї чи іншої етнічної групи (нації).

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено ст.11 Закону України Про національні меншини в Україні. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно ст.300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України визначає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно ст.3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відсутність національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану повністю відповідає ст.24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також ст.11 Закону України Про національні меншини в Україні.

Національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою Україна.

За таких обставин встановлення у судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності не передбачена чинним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18 (провадження №14-215цс19), від 11 вересня 2019 року у справі №810/2732/18, (провадження №11-381апп19).

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, фактів неправильності чи неповноти відомостей про національність, викладених в актових записах,-вказана заява не підлягає розгляду у судовому порядку, у зв`язку з чим встановлені підстави для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до ст.ст.293, 294, п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України (суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства), які враховуються відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України, якою встановлено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого-суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Керуючись ст.ст.10, 186, 293, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,-

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Роз`яснитиОСОБА_1 , що заява в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягає.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі до Чернігівського апеляційного суду апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.Олійник.