ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9360/22

Провадження № 22-ц/4820/819/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Продана Б.Г. від 15 лютого 2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2023 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2023 року.

Заслухавши доповідача, учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_2 , звертаючись в суд з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до відповідача, вказувала, що 17.12.2021 року близько 15 год. в м. Хмельницькому по вул. Свободи ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив наїзд на ОСОБА_3 , який перетинав проїздну частину дороги зліва направо по ходу руху автомобіля. Внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ноги зі зміщенням. В зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002574 від 19.12.2021 року. Постановою слідчого ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 27.04.2022 року зазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Після зазначеного ДТП неповнолітній ОСОБА_3 перебував 9 тижнів на лікарняному, не міг відвідувати навчальний заклад, на реабілітацію його здоров`я були витрачені значні для його сім`ї кошти в сумі 42000 грн. Окрім того ОСОБА_3 було завдано моральної шкоди, яка виражалась в душевних стражданнях та фізичному болю.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

У червні 2022 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди. В обгрунтування позову зазначив, що у зв`язку з цією дорожньо-транспортною пригодою, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вказана ДТП настала саме з вини неповнолітнього ОСОБА_3 , який в порушення пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху перетинав проїзну частину дороги у невстановленому для цього місці в темпі швидкого бігу, в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який, в свою чергу, будь-яких вимог ПДР не порушував та не мав технічної можливості запобігти даному зіткненню. У зв`язку із неправомірними діями неповнолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_1 зазнав майнової шкоди, зокрема, вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 14675,03 грн. У зв`язку із відкриттям щодо нього кримінального провадження ОСОБА_1 змушений був звернутись за правничою допомогою до адвоката Терлича А.В., на яку витратив 15000 грн. Крім того, у зв`язку із розглядом даної справи був змушений звернутися до адвоката ОСОБА_4 за захистом своїх прав.

Окрім зазначеної майнової шкоди, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 ОСОБА_1 зазнав також моральної шкоди, оскільки на його автомобіль в межах кримінального провадження було накладено арешт, він не мав змоги ним користуватися, автомобіль досі не відремонтований. Переживав постійний стрес у зв`язку із проведенням слідчих дій щодо нього, змушений був вживати активних дій з метою захисту своїх прав. Оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.

З цих підстав ОСОБА_1 просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 29675,03 грн. та моральну шкоду в розмірі 70000 грн., а всього 99675,03 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.02.2023 року первинну позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 20000 грн. моральної шкоди.

Решту позовних вимог за первинним та зустрічним позовами залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.02.2023 року заяви представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , адвоката Кеміня С.В. про ухвалення додаткового рішення та включення до судових витрат ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу та заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Афадєєва В.В. про включення до складу судових витрат у справі витрат на професійну правничу допомогу, - задоволено частково.

Доповнено резолютивну частину рішення від 15.02.2023 року:

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

В задоволенні решти вимог заяв про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн. та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу. На її думку, суд першої інстанції неправильно провів розподіл витрат на правничу допомогу, не врахувавши те, що в зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Судові витрати, понесені сторонами на правову допомогу, необхідно розподілити, виходячи з частково задоволеного первісного позову на 20% від заявлених вимог та відмови у зустрічному позові на 100%.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.02.2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.02.2023 року та у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також понесені ним судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

З матеріалів кримінального провадження № 0002574 від 19.12.2021 року, зокрема із висновків експертів за результатами проведених у межах вказаного кримінального провадження експертних досліджень (судово-фототехнічної та судово-автотехнічної експертиз), а також із постанови слідчого про закриття кримінального провадження вбачається, що ця дорожньо-транспортна пригода настала саме з вини неповнолітнього ОСОБА_3 , який в порушення пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху перетинав проїздну частину дороги у невстановленому для цього місці в темпі швидкого бігу, в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який Правила дорожнього руху не порушував та не мав технічної можливості запобігти зіткненню.

Також ОСОБА_2 не було надано доказів притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Натомість із наявних у справі матеріалів вбачається, що працівники поліції вживали заходів з метою притягнення матері неповнолітнього ОСОБА_3 . ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей).

ОСОБА_5 як власнику автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , завдану шкоду внаслідок ДТП має відшкодовувати ОСОБА_3 або особа, яка несе за законом відповідальність за завдану ним шкоду.

З урахуванням наявності у діях пішохода вини щодо порушення ПДР, внаслідок яких (причинно-наслідковий зв`язок) іншим учасникам дорожнього руху було завдано майнову або моральну шкоду, пішохід має нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування шкоди на загальних підставах, зокрема, застосовуючи положення статті 1166 ЦК України. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 296/2509/16-ц, що не враховано судом першої інстанції.

Вважає помилковим висновок суду щодо відмови в його позові в частині моральної шкоди.

На думку апелянта, цей висновок суду суперечить ст. 1167 ЦК України і правовій позиції Верховного Суду в справі № 296/2509/16-ц.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду в справі №450/4163/18 від 12.04.2021 року, яка була ухвалена за інших фактичних обставин справи та щодо іншого предмета спору, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин.

Зокрема, позивачкою за первісним позовом не було надано суду доказів звернення до страховика або МТСБУ з метою отримання страхового відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не заявили про намір подати в подальшому до суду докази понесених витрат на правничу допомогу адвоката. Отже, судом було безпідставно враховано докази понесених позивачем-відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

У відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити як безпідставну. За ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди автомобілем «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 296/2509/16-ц, однак дана позиція стосується лише матеріальної шкоди.

Твердження ОСОБА_1 про пошкодження автомобіля є надуманими, їх не зафіксовано в день вчинення ДТП 17.12.2022 року, а особу ОСОБА_1 як учасника ДТП встановлено і його транспортний засіб вилучено лише 21.12.2022 року. Позивачем заперечено факт пошкодження автомобіля в день ДТП 17.12.2022 року, а апелянт будь-яких доказів на підтвердження цього не надано.

Витрати на адвоката у кримінальному провадженні не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень ЦК України.

Помилковими є твердження апелянта про те, що представником ОСОБА_2 не було заявлено про стягнення витрат на правову допомогу.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 підтримав подану нею апеляційну скаргу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відхилити.

ОСОБА_1 та його представник підтримали подану апеляційну скаргу, скаргу іншої сторони просили залишити без задоволення як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , подана в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 17.12.2021 року близько 15 год. в м. Хмельницькому по вул. Свободи ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку вул. Подільської, вул. Водопровідна м. Хмельницького, здійснив наїзд на ОСОБА_3 , який перетинав проїздну частину дороги зліва направо по ходу руху автомобіля у невстановленому місці. Внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді переламу правої ноги зі зміщенням.

В зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002574 від 19.12.2021 року. Постановою слідчого ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 27.04.2022 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В постанові про закриття кримінального провадження від 27.04.2022 року зазначено, серед іншого, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/120-22/3395-IT від 14.04.2022 року « при заданих обставинах події водій автомобіля «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 не мав технічної можливості навіть привести в дію робочу гальмівну систему, а тим більше, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода і тим самим уникнути наїзду на останнього. При заданому слідством комплексі вихідних даних, в діях водія автомобіля «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.»

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, проте з врахуванням усіх обставин справи розмір відшкодування моральної шкоди визначив у 20000 грн. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог щодо відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля та моральної шкоди. Витрати ОСОБА_1 на правову допомогу у кримінальному провадженні не є майновою шкодою у розумінні ЦК, тому не підлягають відшкодуванню.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду є безпідставними.

Так, згідно ч.ч. 1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України).

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Позивач за зустрічним позовом не посилався і не доводив, що шкоди було завдано внаслідок наявності умислу потерпілого або непереборної сили.

Водночас чинне законодавство не передбачає таку підставу для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.06.2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 03.06.2020 року у справі № 345/3335/17, від 07.10.2020 року у справі № 742/637/19.

Згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції не послався на норму ч.2 ст. 1193 ЦК, проте в повній мірі врахував усі обставини ДТП, в якому завдано ушкодження середньої тяжкості потерпілому, і водночас грубу необережність самого потерпілого, який перетинав проїзну частину у невстановленому місці, що сприяло виникненню шкоди його здоров`ю.

Визначений судом розмір відшкодування відповідає глибині та тривалості фізичних і душевних страждань неповнолітнього ОСОБА_3 , тривалому погіршення здібностей потерпілого, а також вимогам розумності та справедливості.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про страхування цивільно-правової відповідальності щодо автомобіля «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 , відтак суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про обов`язок страховика або МТСБУ сплатити позивачці за її зверненням страхове відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення майнової та моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд бере до уваги таке.

За змістом частин 1-2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно констатував, що ОСОБА_1 не довів достатніми та допустимими доказами пошкодження його автомобіля в результаті ДТП. Так, пошкодження автомобіля не було зафіксовано у встановленому порядку в день вчинення ДТП 17.12.2021 року, оскільки ОСОБА_1 залишив місце ДТП - автомобіль було вилучено та оглянуто лише 21.12.2021 року. В свою чергу довідка про оцінку необхідних ремонтних робіт від 18.05.2022 року не є допустимим доказом спричинення цих пошкоджень автомобіля в результаті ДТП 17.12.2021 року та розміру завданої шкоди.

Суд першої інстанції також правильно послався на те, що витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу у кримінальному провадженні не є майновою шкодою у розумінні положень ЦК України, що цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.06.2020 року у справі № 910/12945/19.

За недоведеності складу цивільно-правового порушення в діях неповнолітнього ОСОБА_3 відсутні правові підстави і для стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції по суті спору.

Рішення суду від 15.02.2023 року ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом з тим, вирішуючи питання розподілу між сторонами понесених ними витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції припустився помилки.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом протоколу судового засідання у справі від 06.09.2022 року, технічного запису фіксування судового засідання представники обох сторін повідомили суд про намір подати заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та відповідні докази у встановлений законом строк, відтак суд обґрунтовано розглянув відповідні заяви обох сторін та ухвалив з цього приводу додаткове рішення.

Згідно поданих представником ОСОБА_2 документів її витрати на правничу допомогу склали 30000 грн., інша сторона не вказувала про неспівмірність цих витрат складності справи та виконаних адвокатом робіт.

Представник ОСОБА_1 подав заяву та відповідні докази про стягнення витрат на правничу допомогу з іншої сторони в сумі 20000 грн.

Розподіляючи ці судові витрати, суд першої інстанції виходив з того, що пропорційно до задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (20 % від заявленого позову) підлягало стягненню 6000 грн., а з останньої на користь ОСОБА_1 - 16000 грн. (у зв`язку з відмовою в первісному позові на 80 %). Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України стягнуто різницю цих сум 10000 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Проте при розподілі судових витрат суд першої інстанції дійсно не врахував, що в цій справі вирішувалися два позови - первісний позов ОСОБА_2 з ціною 100000 грн., який задоволено на 20 %, а також зустрічний позов ОСОБА_1 з фактично тією ж ціною позову - 99675,03 грн., у якому відмовлено повністю.

Отже, з врахуванням задоволення первісного позову на 20 % та повної відмови у зустрічному позові (на 100 %), витрати на правничу допомогу ОСОБА_2 підлягали стягненню з ОСОБА_1 на 60 %, що складає 18000 грн., а витрати останнього - на 40 %, що складає 8000 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 різниця у витратах на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню на користь обох сторін, в сумі 10000 грн. (18000 грн. -8000 грн.).

Отже, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27.02.2023 року, як прийняте з порушенням ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід скасувати та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2023 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНКОПП НОМЕР_2 ) 10000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2023 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк