Дата документу 14.03.2023
Справа № 501/796/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

третя особа: служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

предмет та підстави позову: про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітніх дітей, згідно якого просить суд:

- шлюб, зареєстрований 28 липня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 964 - розірвати;

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 за адресою постійного проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , шляхом відібрання сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 , у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , без позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28 липня 2007 року.

У шлюбі у сторін народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Діти проживають з позивачем та перебувають на його утриманні, після розірвання шлюбу будуть проживати з позивачем. Між сторонами не досягнуто домовленості відповідно до порядку оплати аліментів, тому позивач буде звертатися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Позивач стверджує в позові, що основною причиною розпаду подружніх стосунків стали різні погляди на подружні відносини та подружні стосунки, виховання дітей, в них виявилась несумісність характерів.

Сторони неодноразово мали намір припинити шлюб, але йшли на примирення між собою, так як вважали, що діти мають право рости в повній родині і з батьком і з матір`ю.

В серні 2021 року відповідачка залишила дітей на виховання позивачу, та переїхала на проживання за іншою адресою в місті Чорноморськ Одеської області (за адресою своєї реєстрації). З того часу сторони проживають окремо, за різними адресами. Спільного господарства не ведуть. Подружні стосунки не підтримують. Дітьми відповідачка не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає.

Позивач вважає, що їх шлюб на теперішній час має лише формальний характер. Примирення між сторонами не можливе. Проживання дітей разом із батьком виключає можливість спричинення дітям душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які можуть виникнути у зв`язку з передачею дітей поза їх волею матері, необхідністю пристосовуватись до організації свого життя, навчання, спілкування за місцем проживання матері.

Відповідач відзиву на позов не надала, 14.03.2023 надала до канцелярії суду заяву про визнання позову, в якій зазначила, що діти тривалий час проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні, оскільки у неї відсутній постійний заробіток. Вона має намір виїхати за межі України з метою працевлаштування. Діти досягли віку, коли можуть висловлювати свою думку про своє місце проживання, однак допитувати їх у судовому засіданні для зясуванні їх думки, відповідач вважає за недоцільне через психологічне не навантаження. Відповідач просить суд роглянути без її участі.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явився та 22.02.2023 надав до канцелярії суду пояснення, що висновок органу опіки та піклування буде направлено на адресу суду після розгляду даного питання на засіданні комісії та його виготовлення.

Позивач 14.03.2023 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу від 01.03.2023 справу розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.21).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.03.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.26-27).

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій підтримав в повному обсязі позовні вимоги, розгляд справи просить провести без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, також надав заяву в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.200 ЦПК України суд може ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідач позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 28 липня 2007 року, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 964 (а.с.10).

У шлюбі у сторін народилися син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 18 грудня 2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №871 (а.с.19) та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 08 квітня 2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 197 (а.с.17).

Діти проживають разом з батьком - позивачем по справі ОСОБА_1 , він самостійно утримує дітей.

Вказані обставини визнані відповідачем по справі.

Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу Судом не встановлено.

V. Оцінка Суду.

Щодо вимоги про розірвання шлюбу, суд керується наступним.

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України (далі СК) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною другою статті 112 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В свою чергу відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим.

За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, суд керується наступним.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частинами 1, 2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст.12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення.

Позивач у позові стверджує, що діти з моменту припинення подружніх відносин з серпня 2021 року проживають разом з ним за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Відповідач у поданій 14.03.2023 до канцелярії суду заяві про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі.

Щодо даних правовідносин, суд бере до уваги, що з 2018 року існує спрощена процедура виїзду дитини за кордон, якою може скористатись той із батьків, з яким проживає дитина. Місце проживання має обов`язково підтверджуватись рішенням суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїздити за межі України з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

Так, порядок та підстави виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків регулюється частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою КМУ №57 від 27.01.95р.

Згідно абз.2 п.5 ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей.

Отже, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що вимога позову про визначення місця проживання дітей підлягає задоволенню.

Щодо відібрання дітей від одного з батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, суд керується наступним.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Позивач в позові вказує, що самостійно займається вихованням та утриманням дітей, піклується про них, має житло, в якому створені належні умови для проживання дітей та їх розвитку. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує її усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу.

Також, позивач у позові стверджує, що в серпні 2021 року відповідачка, залишила дітей на виховання позивачу та переїхала на проживання за іншою адресою в місті Чорноморськ Одеської області (за адресою своєї реєстрації). З того часу сторони проживають окремо, за різними адресатами. Спільного господарства не ведуть. Подружні стосунки не підтримують. Дітьми відповідачка не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає.

Відповідач жодним чином не спростувала вказані обставини, відзив на позов не надала, навпаки визнала позов у повному обсязі.

За наведених обставини, суд доходить висновку, що відповідач, як мати не усвідомлює в повній мірі свого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дітей, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дітей із батьком у зв`язку з самостійним вихованням дітей батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дітей.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись статтею 51 Конституції України, ст.ст.19, 24, 104, 105, 110 - 112, 157, 161, 164, 170-171 Сімейного кодексу України, статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263, 265 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей - задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 28 липня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №964.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 за адресою постійного проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , шляхом відібрання сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , без позбавлення батьківських прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 14.03.2023.

Суддя Іллічівського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко