ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4975/22

Провадження № 22-ц/4820/38/23

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. ( суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

за участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/4975/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 липня 2022 року, в складі судді Козак О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Хмельницькводоканал» про визнання протиправним та скасування наказів про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в становив:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міського Комунального підприємства «Хмельницькводоканал» про визнання протиправними та скасування наказів про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 31.01.2022 року отримав наказ в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал» про відсторонення його та інших працівників підприємства від роботи. Підставою для відсторонення в наказі вказано на ненадання документів, що підтверджують проходження вакцинації або довідки про наявність протипоказань. Також зазначено, що відсторонення припиняється у разі надання підтверджуючих документів про вакцинацію чи наявність протипоказань до неї або закінчення карантину. Згідно вказаного наказу в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал» 07 лютого 2022 року видано новий наказ №42-К, яким його було відсторонено від роботи. Як на підставу видачі цього наказу відповідач послався на довідку про наявність негативного тесту на 72 години.

Позивач вважає вказані накази незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки зазначені у наказах підстави не передбачені чинним законодавством. Крім того, на оскаржуваних наказах відсутні підписи позивача про ознайомлення. Такої підстави для відсторонення від роботи як відмова працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, нормами КЗпП України не передбачено. Будь-якого іншого нормативно-правового акта, який надавав би право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за відмову від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, відповідачем не зазначено. Вважає, що відсутність у позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою для відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати.

Позивач також вважає, що вакцинування проти COVID-19 є ризикованою процедурою, а відтак позивач не надав своєї згоди на участь у медичних експериментах, так як ці вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, а саме не пройшли четвертої фази досліджень вивчення побічних ефектів і протипоказань.

Крім того, професія позивача - електромонтер не підпадає під дію п. 24 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2001 року №559, які підлягають обов`язковим профілактичним оглядам.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи та організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В оспорюваних наказах відсутнє посилання на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи. Крім того, зазначена норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. На час МОЗ України не затверджувало перелік інфекцій, ухилення від щеплень проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Також позивач вказував, що має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З наведених підстав просив суд задоволити його позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2022 року вказаний позов було задоволено частково. Стягнуто з МКП «Хмельницькводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 913,65грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з МКП «Хмельницькводоканал» в дохід держави 47,24 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 липня 2022 року заяву представника позивача адвоката Орєхова А.В. було задоволено частково. Стягнуто з МКП «Хмельницькводоканал» на користь ОСОБА_1 71,40 грн. витрат на правничу допомогу.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2022 року та додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 липня 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги та вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що в оскаржуваних наказах про відсторонення позивача від роботи відсутні будь-які посилання на те, проти якої хвороби позивач повинен вакцинуватись та надати відповідний підтверджуючий сертифікат. При цьому відсутність негативного тесту не може бути підставою для відсторонення від роботи у розумінні ст. 46 КЗпП України. В наказі 33-К-1 від 31.01.2022 відповідач не вказав, яким саме пунктом наказу МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 було обґрунтовано відсторонення позивача від роботи.

Зазначає, що відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень відбувається виключно в порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом чи наказом керівника міністерства, підприємства, організації.

В оскаржуваних наказах відсутнє посилання на подання відповідальної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи.

Вказує, що матеріали справи та рішення суду першої інстанції не містять доказів того, що позивач ухилявся чи відмовився вакцинуватись від гострої респіраторної хвороби COVID-19 у встановленому законом порядку, а професійна діяльність позивача може призвести до зараження його чи інших працівників та (або) поширення ним інфекційних хвороб, зокрема, гострою респіраторною хворобою COVID-19.

Таким чином, відповідачем в оскаржуваному наказі не зазначена інформація та підстави порушень зі сторони позивача, які стали законним підґрунтям для його відсторонення від роботи. Крім того, відповідач порушив процедуру, передбачену ст. 12 Закону України «Про захист населення проти інфекційних хвороб», на яку він посилався в оскаржуваному наказі.

Таким чином, оскаржувані накази є незаконними, а рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необгрунтованим. Відповідно у позивача виникло право на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2019 року по даний час працює на посадіелектромонтера дільниці по обслуговуванню каналізаційних насосних станцій у Міському комунальному підприємстві «Хмельницькводоканал».

31 січня 2022 року в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал`НовосадО. наказом № 33-К-1 «Про відсторонення від роботи» на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, наказу МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.41-6 Постанови КМУ України від 09.12.2020 №1236 ОСОБА_2 від роботи без збереження заробітної плати, як такого, що не надав документи, що підтверджують проходження вакцинації або довідки про наявність протипоказань, до надання таких документів або закінчення карантину.

Копію даного наказу позивач отримав 31 січня 2022 року, про що останній зазначиву позовній заяві.

Наказом в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал» Новосад О. №42-К від 07.02.2022 «Про відсторонення від роботи згідно наказу №33-К від 31.01.2022р.» ОСОБА_1 , електромонтера дільниці по обслуговуванню електричної мережі КНС, відсторонено від роботи з 09.02.2022.

Наказом в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал» Новосад О. №64-К від 02.03.2022 «Про призупинення дії наказів №33-К від 28.01.2022, №33-К-1 від 31.01.2022», виданим на підставі Наказу МОЗ України від 25.02.2022 №380 про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2022 №2153, допущено до виконання своїх обов`язків з 02.03.2022 р. до завершення воєнного стану в Україні працівників, які були відсторонені у зв`язку із не проходженням вакцинації, в т.ч. і ОСОБА_1 .

За нормами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Згідно сто. 21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 також вказано, що:«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю.

Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 обіймає посаду електромонтера дільниці по обслуговуванню каналізаційних насосних станцій у Міському комунальному підприємстві «Хмельницькводоканал».

При цьому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач має велику кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, умови праці, у яких перебуває працівник збільшують вірогідність зараження COVID-19, контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Отже судом першої інстанції не враховано, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з великою кількістю інших людей. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача;

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання відсторонення від роботи законним.

З цих підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволенні позову, а саме визнання протиправними та скасування наказів про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Відповідно довідки пророзмір заробітноїплати №343від 15.02.2022р.середньоденна заробітнаплата позивачаскладає:913,65грн. (грудень 2021 року та січень 2022 року (20411,56+22530,17)/23+24=913,65грн.).

Як встановлено судом позивач був відсторонений від роботи з 09 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року, а на роботі був поновлений з 02 березня 2022 року.

Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13704,75 грн за період з 09.02 по 01.03.2022 року за 15 робочих днів (913.65х15), з яких підлягають утриманню податок з доходу фізичних осіб й інші обов`язкові платежі.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача видати відповідний наказ та допустити ОСОБА_1 до роботи з дня прийняття рішення по даному спору, то провадження в справі в цій частині слід закрити.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України).

Оскільки позивач наказом був допущений до роботи наказом в.о. директора МКП «Хмельницькводоканал» Новосад О. №64-К від 02.03.2022 з даної дати, то відсутній предмет спору щодо вищевказаних вимог позивача.

Вказаний висновок відповідає правові позиції Верховного Суду в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 688/51/22.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поряд з іншими належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів, приймає до уваги норми ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрать на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представником позивача в межах 5 денного строку з дня ухвалення рішення суду першої інстанції було подано заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. та долучено до заяви договір про надання правничої допомоги в даній цивільній справі, акт приймання-передачі послуг адвоката, квитанцію про сплату адвокату 1500 грн. за договором.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є співмірними з складністю справи, виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що витрати на правничу допомогу слід стягнути в розмірі 1500 грн.

При цьому відповідачем не було заявлено клопотанням про зменшення , зменшити розмір витрат на правничу допомогу.

Також з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1488,6 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази в.о. директора Міського комунального підприємства «Хмельницькводоканал» Новосада О. № 33-К-1 від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи» та №42-К від 07.02.2022 року «Про відсторонення від роботи згідно наказу №33-К від 31.01.2022р.» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Хмельницькводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13704,75 грн.

Провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міського Комунального підприємства «Хмельницькводоканал» про зобов`язання відповідача видати відповідний наказ та допустити ОСОБА_1 до роботи з дня прийняття рішення по даному спору закрити.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Хмельницькводоканал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1488,6 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 березня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова