ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/3383/21 Номер провадження 22-ц/814/1205/23Головуючий у 1-й інстанції Цендра Н.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Хіль Л.М.,
судді Пилипчук Л.І., Триголов В.М.,
секретар: Бродська В.О.,
за участі: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути середній заробіток в розмірі 796488 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
В обґрунтування позову вказував, що 27.01.2015 року він був прийнятий в Регіональну філію «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» електромонтером з ремонту та обслуговування апаратури та пристроїв. 16.06.2016 його було прийнято на військову службу за контрактом на особливий період, про що він повідомив адміністрацію АТ «Українська залізниця», заяву на звільнення до адміністрації не писав та згоди щодо звільнення не давав. Після прибуття у військову частину НОМЕР_1 , він на адресу матері направив контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу та копію довідки про перебування на військовій службі, копію витягу з наказу командира частини, які вона власноручно віднесла у відділ кадрів підприємства.
Вказував, що з моменту прийняття його на військову службу, відповідач не сплачував йому середній заробіток. Його мати, неодноразово зверталась з усною заявою до відповідача щодо виплати середньої заробітної плати, але щоразу повідомляли, що не виплачували середню заробітну плату у зв`язку з тим, що вважали його безвісти відсутнім.
Зазначав, що 12.02.2021 року, після того як він отримав відпустку, звернувся до підприємства з заявою, щодо виплати середнього заробітку, але і на даний час середній заробіток йому не виплачений.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року уточнену позовну заяву ОСОБА_4 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за період з 16.06.2016 року по березень 2021 року, в розмірі 370 928,77 грн. (з наступним вирахуванням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів) та моральної шкоди в розмірі 2000 гривень.
В решті позову відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 7548,24 грн. із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.
Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 3909 грн. 29 коп.
Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 представника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» просила рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що позивачем не надано доказів того, що відповідач йому відмовив у збереженні середнього заробітку за умови надання відповідних документів, які є підставою для здійснення такої вимоги.
Окрім того, вказує, що місцевий суд невірно зробив розрахунок по обчисленню середнього заробітку який належить виплатити позивачу за період з 16.06.2016 року по березень 2021 року.
Зазначає, що моральна шкода не підтверджена належними доказами.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року та ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2022 року справу призначено до розгляду.
07 лютого 2022 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2022 року, для розгляду вказаної справи визначено склад суду, а саме: суддя-доповідач Хіль Л.М., судді учасники колегії: Пилипчук Л.І., Триголов В.М.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.
Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц.
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати, а в задоволенні позову відмовити.
Представник ОСОБА_4 адвокат Остапенко С.Ю. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов частково місцевий суд виходив з того, що оскільки військова служба позивача розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст. 119 КЗпП України в тому числі збереження місці роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві.
Місцевий суд вказав, що оскільки невиплата середнього заробітку порушує трудові права позивача, наявні підстави для часткового задоволення позову.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.
Закон України «Про військовий обов`язокі військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.
Згідно частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на день укладення контракту) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції на день укладення контракту) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі, шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014 та яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Отже, на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням РНБО України щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 369/13776/19 (провадження № 61-191св21).
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 61-609апп19), в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 466/10419/19 (провадження № 61-12135св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 545/1415/20 (провадження № 61-9971св21).
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Таким чином, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19 (провадження № 61-10763св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 265/8076/19 (провадження№ 61-11989св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 278/843/20 (провадження № 61-14229св20).
Місцевим судом вірно встановлено, що 27.01.2015 року ОСОБА_4 прийнятий до структурного підрозділу «Павлоградська дистанція сигналізації та зв`язку» регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування апаратури та пристрої зв`язку 5 розряду.
З 14.09.2015 року ОСОБА_4 переведений на посаду електромеханіка дільниці 1 групи.
Також встановлено, що 16.06.2016 року між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах солдатсько-сержантського складу строком на 3 роки (а.с. 8-9).
Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 16.06.2016 № 172 старшого солдата за контрактом ОСОБА_4 водія відділення управління взводу управління командира батареї 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 1-го гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 14).
Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 02.08.2016 № 221 старшого солдата ОСОБА_4 водія відділення управління взводу управління командира батареї 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 1-го гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, Майстром номером обслуги 1 гаубичного самохідно-артилерійського взводу 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 1-го гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 15).
29.04.2017 між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 2 роки (а.с. 10-11).
Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 03.05.2017 № 130 молодшого сержанта за контрактом ОСОБА_4 - Командира гармати гаубичного-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 16).
Відповідно до наказу командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07.06.2017 № 156 молодшого лейтенанта за контрактом ОСОБА_4 командира взводу управління командира батареї з гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного 1 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, визнано таким, що прибули до складу сил та засобів ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який залучається та бере безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 17).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 19.12.2017 № 184 молодшого лейтенанта ОСОБА_4 призначено на посаду Командира 1-ї протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_3 сухопутних військових Збройних Сил України (а.с. 20).
29.04.2019 між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 1 рік (а.с. 12-13).
23.11.2020 між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 1 рік (а.с. 33-34).
Відповідного рішення щодо закінчення особливого періоду та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу на теперішній час немає.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновок місцевого суду про те, що позивач уклав контракт в особливий період, під час ситуації, що загрожувала національній безпеці України, тому має право на застосування гарантій, передбачених статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України, тому за ним на строк закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві.
Суми середнього заробітку, які зберігаються за вищезазначеними працівниками, розраховуються згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КабінетуМіністрів Українивід 08лютого 1995року №100 (далі Порядок № 100). Суми середнього заробітку не враховуються до заробітної плати для забезпечення її мінімального рівня.
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що оскільки контракт із позивачем було укладено 16.06.2016 року для підрахунку береться заробітна плата за квітень-травень 2016 року.
Також колегія суддів погоджується з розміром середньої заробітної плати який становить 370928, 77 грн., оскільки його обраховано на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. слід зазначити наступне.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб..
Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.
Відповідно до п.п.3-5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що оскільки невиплата середнього заробітку порушує трудові права позивача,чим беззаперечно завдано йому моральної шкоди яку суд виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив у розмірі 2000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач йому відмовив у збереженні середнього заробітку за умови надання відповідних документів, які є підставою для здійснення такої вимоги не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом невірно обчислено середній заробіток який належить виплатити позивачу за період з 16.06.2016 року по березень 2021 року не заслуговують на увагу, оскільки згідно довідки про доходи ОСОБА_4 ( т.1 а.с.108-111) заробітна плата почалась нараховуватись йому з березня 2021 року, а відтак місцевий суд дійшов вірного висновку, що виплаті підлягає середній заробіток по 01.03.2021 року.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності обставин, що дають підстави для відшкодування моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки невиплата середнього заробітку порушила трудові права позивача, чим беззаперечно завдала йому моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.
Отже, апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов