Справа №359/1253/21
Провадження №2/359/149/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2023 р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі судового засівання ОСОБА_1

за участю

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , видані 01.04.2015, видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області та припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення Адміністративний будинок (ЖЕК), реєстрацій номер об`єкта нерухомого майна 08, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обгрунутвав тим, що відповідачам 01.04.2015 року реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області видала свідоцтва про право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 .

01.04.2015 року на підставі зазначних свідоцтв було проведено державну реєстрацію права власності на це нежитлове приміщення в рівних частинах по 1/3 частки за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вищевказане приміщення є допоміжним приміщенням, а отже є спільним майном багатоквартирного будинку.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

03.06. 2021 року від представника позивача адвоката Бойко Г.Є. надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати недійними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , видані 01.04.2015, видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 нежитлове приміщення Адміністративний будинок (ЖЕК), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02.06.2021 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому позов не визнано та заявлено про застосування строку позовної давності,як на підставу для відмови в задоволенні позову.

08.10.2021 року судом залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

14.02.2022 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 надійшли пояснення, в яких позов підтримано.

27 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові.

Третя особа в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд прийшов до настпного висновку.

Судом встановлено, що 29.12.2018 року - зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» (далі по тексту- ОСББ), ідентифікаційний код юридичної особи 42728838. Засновниками ОСББ є співвласники багатоквартирних будинків за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 ; 30Б; 30В; 32А; 32Б; 32В; 34А; 34Б; 34В; 36А; 36Б; 36В; 38А; 38Б; 38В.

12.05.2019 року загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» було прийнято рішення про здійснення з 01.08.2019 року управління багатоквартирними будинками власними силами шляхом самозабезпечення.

01.04.2015 року - Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області видала свідоцтва про право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 та номер: 35767465 - ОСОБА_4 ; серія та номер: 35775193 - ОСОБА_5 ; серія та номер: 35778271 - ОСОБА_6 .

01.04.2015 року на підставі зазначних свідоцтв було проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності в рівних частинах по 1/3 частки за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Як вказує позивач, вищевказане приміщення є допоміжним приміщенням, а отже є спільним майном багатоквартирного будинку.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпоряджання спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно абзацу 6 статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку розуміють приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), в той час як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустроюй зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку ; і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №И 14-рп/2011.

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.".

В рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 додатково роз`яснено: "1. В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-ХП зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою."

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не може бути оскаржені.

Отже, при вирішенні даного спору ключовим є визначення правового статусу нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18, від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 06.08.2019 у справі № 914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Аналогічні правові висновки викладено і в Постанові Верховного Суду від 07.04.2021р. по справі №463/2237/16-ц.

В постанові Верховного Суду від 30.06.2022 року по справі №922/1406/21 викладено наступні правові висновки: чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Цілком очевидно, що виходячи з такої презумпції та з врахуванням принципу змагальності сторін, лише позивач не повинен доводити статус спірних приміщень як допоміжних, а навпаки, передусім відповідач, який є їх останнім набувачем, має довести винятковий статус спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням - для потреб непромислового характеру (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 598/175/15-ц).

Позивачем до матеріалів справи надані Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в яких спірне приміщення зареєстровано як: нежитлове приміщення, Адміністративний будинок (ЖЕК), реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 08.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено Генеральний план території житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (благоустрій території): де спірне приміщення має назву - «Будинок комунального призначення. ЖЕК» (зазначено під №2 в «Основних елементах благоустрою» ), а також - «Будинок ЖЕКу, адміністрації ЖК Кантрі Хаус» (зазначено під №2 в таблиці «Загальні показники проекту»).

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.03.2015 р. №КС08, спірне приміщення має найменування «адміністративний будинок».

Рішенням Виконкому Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 08.07.2014 р. №140 «Про присвоєння поштових адрес» нежитловому приміщенню, будівлі адміністративно-комунального призначення, що розташоване на земельній ділянці 322883200:03:02:2360 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Відповідачем ОСОБА_4 долучено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, № 20432695 від 01.04.2015, яким за ним зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення. Адміністративний будинок (ЖЕК).

А також відповідачем ОСОБА_4 долучено Кооперативну угоду № 16-01/2013 про сплату пайового внеску від 16 січня 2013 року, де в п.1.1. вказано: Дійсна угода встановлює відносини сторін, пов`язані з оплатою (внесенням) Пайовиком-1, Пайовиком-2, Пайовиком-3 в рівних частинах пайового внеску, який є обов`язкою умовою членства в кооперативі та підставою отримання на праві власності Нежитлової будівлі з проектними характеристиками і відповідно до креслень, що зазначені в Додатку №1 до чинної угоди «Характеристика нежитлової будівлі», після закінчення будівництва та вводу в експлуатацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Але суд критично ставиться до наданого доказу, оскільки присвоєння поштової адреси спірному приміщенню відбулось 08.07.2014 р. на підставі рішення Виконкому Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 08.07.2014 р. №140 «Про присвоєння поштових адрес».

Позивачем до матеріалів справи долучено інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта щодо будинків за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , з яких вбачається, що на дату реєстрації права власності на спірне приміщення за відповідачами, вже було зареєстровано право власності на квартири за співвласниками багатоквартирних будинків.

Також позивачем було долучено до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру прав про документи реєстраційної справи за об`єктом нерухомого майна нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №08, та копії документів реєстраційної справи, зокрема: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 35767465, від 01.04.2015р., відповідно якого ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 на праві приватної власності належить частка в розмірі 1/3 об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 . Орган державної реєстрації прав: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області; Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 35775193, від 01.04.2015р., відповідно якого ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 на праві приватної власності належить частка в розмірі 1/3 об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 . Орган державної реєстрації прав: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області; Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, , індексний номер: 35778271, від 01.04.2015р., відповідно якого ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 на праві приватної власності належить частка в розмірі 1/3 об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення, адміністративний будинок (ЖЕК), за адресою: АДРЕСА_1 . Орган державної реєстрації прав: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що спірне приміщення належить до окремих нежитлових приміщень, які не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.

Як свідчать матеріали справи, спірне приміщення розташоване на прибудинковій території житлового комплексу «Кантрі Хаус», на в`їзді до комплексу, біля приміщення розташовано шлагбаум, стаціонарний стенд за надписом ЖК «Кантрі Хаус», та розміщено табличку «Адміністрація ЖК «Кантрі Хаус», у приміщенні розташований пост охорони, зберігається інвентар та інше устаткування, призначене для забезпечення експлуатації будинків та побутового обслуговування мешканців.

Отже, фактичні обставини справи та наведені норми законодавства дають підстави суду дійти висновку, що спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками є допоміжним приміщенням та призначено для обслуговування будинків, і на праві спільної сумісної власності належить всім співвласникам житлових будинків.

Право спільної сумісної власності на це приміщення автоматично виникає в силу положень ст. 382 ЦК України та ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду у разі приватизації державного житлового фонду".

Позивачу не потрібно доводити право власності на спірне приміщення, оскільки воно перебуває у спільній власності всіх співвласників багатоквартирних будинків в силу закону. Так вказано в правових позиціях, викладених в Постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №903/127/19, від 15.05.2019 р. по справі № 906/1169/17.

Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Такий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 16.12.2020 р. по справі №914/554/19.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними. Такий правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 р. по справі №910/2861/18.

В свою чергу, пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить роз`яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою, зокрема для скасування попередньої реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірне приміщення зареєстровано за відповідачами на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, зокрема: за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 01.04.2015, видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області; за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 01.04.2015, видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області; за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_3 , видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області;

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Спірні свідоцтва порушують право власності позивача на майно, оскільки свідоцтво є єдиним документом, який порушує це право, належним способом захисту якого є визнання цього свідоцтва недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.05.2019р. по справі №906/1169/17.

Отже, в даному випадку, ефективним способом захисту порушеного права, який призведе до державної реєстрації припинення речових прав відповідачів на спірні приміщення, є визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на спірне приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді даної справи, з метою належного виконання судом покладеного на нього процесуальним законодавством обов`язку щодо здійснення захисту порушеного права заявника, необхідним є врахування конкретних обставин цієї справи, застосування загальних засад цивільного права - принципу справедливості, добросовісності та розумності.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За наведених обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення пред`явлених позовних вимог у повному обсязі для забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача.

Як зазначалося вище по тексту рішення, відповідачем ОСОБА_4 у відзиві заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідач ОСОБА_4 вважає, що співвласники багатоквартирних будинків з моменту набуття права власності у 2015 році не були позбавлені можливості та права на звернення до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи заяву про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до норм ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст. 257 цього ж кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права дію принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Аналіз норм права, якими врегульовані питання позовної давності дає підстави для висновку, що у разі, коли законодавець вживає вислови "свої цивільні права", "цивільні права особи", "здійснення права", він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми. Тож при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла довідатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.

Як встановлено судом, 29.12.2018 року було зареєстровано Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСББ «Кантрі Хаус». Позовна заява ОСББ «Кантрі-Хаус» направлена до суду 09.02.2021 року.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Судові витрати вирішити в порядку передбаченому ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_7 видані 01.04.2015 року, видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_5 РНОКПП НОМЕР_5 , ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_6 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» нежитлове приміщення Адміністративний будинок (ЖЕК), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8,яке знаходиться за адресою: Київська область , Бориспільський район, с.Гора, вул.Центральна,30-Г.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_4 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» , що розташоване за адресою Київська область , Бориспільський район, с.Гора,вул.Центральна,32А,кв.2 судовий збір в розмірі 1513,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 РНОКПП НОМЕР_5 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» , що розташоване за адресою Київська область , Бориспільський район, с.Гора,вул.Центральна,32А,кв.2 судовий збір в розмірі 1513,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_6 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кантрі-Хаус» , що розташоване за адресою Київська область , Бориспільський район, с.Гора,вул.Центральна,32А,кв.2 судовий збір в розмірі 1513,33 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.02.2023 року.

Суддя Чирка С.С.