Провадження № 2/756/611/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Тихої О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кренджеляк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені по аліментах,

У С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, у якому, збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, просили:

1) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 123 866,16 грн. та пеню за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 36303,23 грн. у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц;

2) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам за період з 11.06.2018 по 31.08.2021 у сумі 162768,75 грн. та пеню за період з 11.06.2018 по 31.08.2021 у сумі 49558,46 грн. у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18;

3) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти за період з 01.09.2021 по 31.01.2022 у сумі 27 597,25 грн. та пеню за період з 01.09.2021 по 31.01.2022 у сумі 8450,63 грн. у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року у справі №756/1056/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 26.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Для виконання вказаного рішення позивач звернулась ОСОБА_1 до виконавчої служби, де було відкрито виконавче провадження № 55618409.

Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 утворилась заборгованість зі сплати аліментів у сумі 123 866,16 грн., яку позивачі разом із пенею у сумі 36 303,23 грн. грн., просять суд стягнути з відповідача.

Крім того, позивачі зазначають, що, після досягнення ОСОБА_2 повноліття, позивач ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь його повнолітнього сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 11 червня 2018 року і до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не довше, як до досягнення ним двадцяти трьох років.

Позивачі зазначають що виконавчий лист по вказаному рішенню вони не отримували, проте, здійснивши власні розрахунки, просять стягнути з відповідача заборгованість зі сплати аліментів за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 за період з 11.06.2018 по 31.01.2022 на загальну суму 190 366,00 грн., а також пеню за вказаний період, яка утворилась у зв`язку з невиконанням вищевказаного рішення у сумі 58009,09 грн. за період з 11.06.2018 по 31.01.2022.

Ухвалою судді від 23.11.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачам наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 10.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

23.02.2023 на адресу суду від представника відповідача - адвоката Невмержицької І.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила закрити провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості по аліментам за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 на підставі ч.ч.2,3 ст. 255 ЦПК України, а також відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог з наступних підстав. Зазначила, що про існування заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц, яким з відповідача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття, відповідач дізнався лише у серпні 2018 року, вказаний факт встановлений ухвалою суду від 17.10.2018, якою відповідачу поновлено строк на подання заяви про перегляд вказаного заочного рішення. Крім того, виконавчий лист за вказаним рішенням був пред`явлений позивачем ОСОБА_1 до виконання лише в січні 2018 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, оскільки з час ухвалення рішення і до вересня 2017 року сторона проживали разом і спільно утримували сина ОСОБА_2 . Відповідач не здогадувався про існування заочного рішення суду від 08.04.2015, яким з нього було стягнуто аліменти. Виконавче провадження № 55618409 з примусового виконання вказаного рішення було відкрито 25.01.2018 та постановою від 15.11.2018 було закінчено у зв`язку із досягненням ОСОБА_2 повноліття. На момент закінчення провадження сума заборгованості за аліментами становила 115 572,17 грн. З метою стягнення вказаної заборгованості позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до Оболонського районного суду м. Києва. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2021 у цивільній справі № 756/5437/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 112 500,17 грн. заборгованості по аліментам за період з 26.01.2015 по 28.02.2018 на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015, у задоволенні вимог щодо стягнення пені у сумі 13974,90 грн. та 3% річних, інфляційних збитків та упущеної вигоди у сумі 52 649,64 грн. - відмовлено. Під час розгляду вказаної справи відповідачем неодноразово зазначалось та не спростовано позивачем про те, що відповідач вчасно не сплачував аліменти, оскільки ОСОБА_1 не надає йому реквізити для здійснення перерахувань та свідомо затягує час для штучного збільшення штрафних санкцій у вигляді пені. Разом з тим, відповідачем було самостійно з`ясовано реквізити позивача та перераховано суму заборгованості, визначеної виконавцем у розмірі 115 573,00 грн. У зв`язку з чим, вважає позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 123 866,16 грн. та пені за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 36 303,23 грн., які утворились у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо стягнення заборгованості по аліментах та пені у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18, представник відповідача зазначила, що позивачем не вірно зазначений період, оскільки відповідно довідки, наданої навчальним закладом, позивач ОСОБА_2 закінчив навчання 30.06.2021. Крім того, відповідачу та його представнику взагалі не відомо, чи видавався виконавчий лист по вказаній справі та чи було відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. НЕ погодилася представник відповідача з розрахунком заборгованості, оскільки, по-перше, розмір заборгованості по аліментам визначається виконавцем або судом; по-друге, позивачем взято за основу середню заробітну плату по м. Києву у той час, як відповідач мешкає у Волинській області, а також не враховано, що з 01.04.2019 відповідач є фізичною особо-підприємцем, а отже розрахунок з вказаного часу повинен проводитись з урахуванням фактично отриманого доходу.

Ухвалою суду від 14.12.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Позивачі надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, враховуючу висловлені ними правові позиції.

Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, у якій зазначила, що заперечує проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є батьком позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.01.2004, яке знаходиться у справі №756/1056/15-ц.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року у справі №756/1056/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 26.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного заочного рішення 20.12.2017 Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 25.01.2018 відкрито виконавче провадження № 55618409 з примусового виконання заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року у справі №756/1056/15-ц.

Згідно інформації, отриманої за посиланням https://asvpweb.minjust.gov.ua з використанням ідентифікатора доступу до виконавчого провадження № 55618409, наданого представником відповідача, також встановлено, що 17.04.2018 постановою головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального Управління юстиції у місті Києві Гаркавенко А.В. передано виконавчий лист № 756/1056/15-ц, виданий 20.12.2017 Оболонським районним судом м. Києва на виконання до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) П`ясецького Р.В. від 10.05.2018 прийнято до виконання виконавче провадження № 55618409.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення збитків та пені у зв`язку з невиконанням зобов`язання по сплаті аліментів на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року у справі №756/1056/15-ц, в якому остання просила стягнути з відповідача: заборгованість по аліментам за період з 26.01.2015 року по 28.02.2018 року у сумі 112 500,17 грн.; 3% річних, інфляційні збитки та упущену вигоду у сумі 52 649,64 грн. за вищевказаний період, а також пеню у розмірі 13 974,90 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2021 у цивільній справі № 756/5437/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам у розмірі 112 500,17 грн. за період з 26.01.2015 року по 28.02.2018 року, стягнутих за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року, у задоволенні решти позивних вимог відмовлено.

15.11.2018 постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) П`ясецького Р.В. виконавче провадження № 55618409 закінчено у зв`язку з повноліттям дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаній постанові державним виконавцем зазначено, що станом на час закриття виконавчого провадження заборгованім по аліментам становила 115 572,17 грн.

18.10.2021 ОСОБА_3 сплачено на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам у розмірі 115 573 грн. за період з 26.01.2015 по 10.06.2018.

Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) П`ясецького Р.В. від 26.10.2021 закінчено виконавче провадження № 55618409 з примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_3 заборгованості по аліментам у повному обсязі.

Станом на час розгляду справи за інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження № 55618409 стан виконавчого провадження - завершено; стан виконавчого документа - виконаний.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18 позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчаннязадоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь його повнолітнього сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 11 червня 2018 року і до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не довше, як до досягнення ним двадцяти трьох років.

Виконавчий лист за вказаним рішенням стягувачу ОСОБА_2 не видавався і до примусового виконання останнім не пред`являвся. Вказане зазначено самими позивачами у позовній заяві.

Надаючи оцінку обставинам, викладеним у позовній заяві, суд виходить з наступного.

Між сторонами виник спір щодо стягнення з відповідача як платника аліментів заборгованості з їх сплати та пені за несвоєчасність сплати аліментів.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Статтею 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір, вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути на її користь заборгованість по аліментам за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 123 866,16 грн., разом з тим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2021 у цивільній справі № 756/5437/18, яке набрало законної сили 27.08.2021, вже було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам за період з 26.01.2015 по 28.02.2018 у розмірі 112500,17 грн., яка утворилася за час примусового виконання заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц.

Отже, відсутні підстави для повторного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по аліментам, стягнутих за заочним рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц, за період з 26.01.2015 по 28.02.2018.

Крім того, станом на час досягнення ОСОБА_2 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 за боржником ОСОБА_3 рахувалася заборгованість по аліментам у розмірі 115 572,17 грн., яка була у повному обсязі погашена останнім 18.10.2021, що, у свою чергу, стало підставою для закінчення 26.10.2021 виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Позивачем не надано доказів того, що вказана сума заборгованості по аліментам, розрахована державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду, нею оспорювалася.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментам, які стягнуто заочним рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц, за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 123 866,16 грн. задоволенню не підлягають як необґрунтовані.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 пені за прострочення сплати аліментів за період з 26.01.2015 по 10.06.2018 у сумі 36 303,23 грн. у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, тлумачачи норми ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України, зробила висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України).

Таким чином, стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що фактично виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 у справі №756/1056/15-ц було відкрите 25.01.2018 року, доказів того, що позивачка раніше зверталась до виконавчої служби з заявами про відкриття виконавчого провадження, матеріали справи не містять, вказаний факт не заперечувався жодною зі сторін.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у вказаній цивільній справі ухвалено заочне рішення, тобто справа була розглянута за відсутності відповідача.

Дослідженням матеріалів цивільної справи №756/1056/15-ц встановлено, що 13.08.2018 відповідачем ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року у справі №756/1056/15-ц, яка обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_3 не був обізнаний про існування вказаного рішення, а отже і про факт стягнення з нього аліментів. Про заочне рішення відповідач дізнався лише 20.07.2018 під час ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Оболонського районного суд м. Києва від 17.10.2018 відповідачу поновлено строк на звернення з заявою про перегляд заочного рішення, проте відмовлено у її задоволенні.

Таким чином, поновлюючи відповідачу ОСОБА_3 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску відповідачем строку для звернення з такою заявою, оскільки у матеріалах цивільної справи № 756/1056/15-ц відсутні дані про отримання відповідачем заочного рішення від 08.04.2015.

Отже, вказані обставини підтверджують доводи відповідача про те, що до липня 2018 року останній не був обізнаний про існування заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015, яким з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

Крім того, відповідач ОСОБА_3 не приймав участь в апеляційному провадженні під час розгляду апеляційної скарги на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2015, поданої самою позивачкою ОСОБА_1 , що також підтверджується матеріалами цивільної справи № 756/1056/15-ц.

08.11.2018 представником відповідача подано апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2019 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08.04.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів залишено без змін.

Отже, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08.04.2015 у цивільній справі № 756/1056/15-ц набрало законної сили лише 17.01.2019.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що дані фактичні обставини свідчать про відсутність у відповідача вини у виникненні заборгованості по аліментам станом на 10 червня 2018 року, та, як наслідок, відсутність підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період з 26.01.2015 по 10.06.2018, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів та пені у зв`язку з невиконанням рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь його повнолітнього сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з 11 червня 2018 року і до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не довше, як до досягнення ним двадцяти трьох років.

Разом із цим, судом встановлено, а сторонами не оспорювалось, що вищевказане судове рішення до примусового виконання не пред`являлося, виконавче провадження щодо його виконання не відкривалося.

Крім того, за даними Реєстру виконавчих проваджень, що є відкритими та перебувають у публічному доступі, будь-які відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів відсутні.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

ЦПК також закріплює положення щодо судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Закон України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України (див. постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, справа 465/1735/14-ц).

Разом із цим, у випадку ухвалення судового рішення про стягнення аліментів чинне законодавство передбачає певний механізм виконання такого батьківського обов`язку, у тому числі через визначення спеціальних суб`єктів, упроваджених на здійснення обрахування відповідних сум стягнення, та закріплення певного порядку визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів.

Зокрема, положеннями ч. 3 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

У той же час, ч.1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

За правилами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Системний аналіз вказаних норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного або приватного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Тобто, що лише у випадку, коли заборгованість, визначена виконавцем, є спірною, її розмір визначається судом.

Таким чином, нормами чинного законодавства в імперативному порядку встановлено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним чи приватним виконавцем, або судом у випадку її оспорення, а не стягувачем чи боржником.

Однак, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18 до примусового виконання не зверталось, виконавчі провадження з його виконання не відкривалися.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Як встановлено ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено наступну позицію, а саме «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, суд, у кожному окремому випадку повинен визначити чи вірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права чи інтересу, зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення та захисту в обраний спосіб, з`ясувати чи є відповідач по справі належним та таким, що порушив права позивача.

Суд зазначає, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Суд зазначає, що пред`явлення стягувачем позову до боржника про стягнення заборгованості за аліментами за обставин відсутності такої заборгованості за даними виконавчої служби, не є оспорюванням розміру заборгованості за аліментами, яка б мала обраховуватись названими органами, уповноваженими на примусове виконання судового рішення.

Позивач ОСОБА_2 не був позбавлений можливості звернути вказане рішення до примусового виконання в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», однак із суб`єктивних міркувань таким правом не скористався.

Таким чином, за умови не пред`явлення позивачем до примусового виконання вказаного судового рішення про стягнення аліментів та відсутності відкритих виконавчих проваджень про стягнення таких періодичних платежів з відповідача, у суду відсутні правові підстави для визнання вказаної заборгованості такою, яка є встановленою та обрахованою у відповідності до процедури, закріпленою вказаними нормами законодавства.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати аліментів та пені за невиконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2018 у справі №756/7353/18.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені по аліментах у повному обсязі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Суд дослідив всі надані сторонами докази, всі аргументи сторін було почуто судом та надана в судовому рішенні вмотивоване обґрунтування.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13 ,76-81, 89, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та пені по аліментах - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивачів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Тиха