ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/2299/19 Номер провадження 22-ц/814/786/23Головуючий у 1-й інстанції Баркова Н.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Баштенко В.Ю..

учасники справи:

представник третьої особи Богуцька В.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року, ухвалене суддею Барковою Н.В., повний текст рішення складено 25 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України, третя особа: Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: Державна казначейська служба України, у якому просив суд стягнути з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області судовий збір; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 976 482 грн.

Позовна заява мотивована тим, що суд двічі ухвалою у справі №639/5372/15-ц від 04.08.2015 року та у справі №639/10776/15 від 30.01.2018 року визнав бездіяльність та дії Жовтневого ВДВС (Міжрайонного ВДВС) незаконними з приводу примусового укладення КП «ХТМ» з ОСОБА_1 договору відповідно до виконавчого листа у справі №639/3083/13-ц, виданого судом 09.12.2014 року. Позивач вказує, що тривалий час Жовтневий ВДВС не виконував ухвалу суду від 04.08.2015 року, тому 22.12.2015 року він звернувся до голови суду із завою, в якій просив повідомити про виконання ухвали суду від 04.08.2015 року Жовтневим ВДВС, а 26.12.2015 року позивач отримав рекомендованим листом копію постанови державного виконавця Жовтневого ВДВС Негруці Ю.С. від 24.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження, оскільки встановив місцезнаходження КП «ХТМ» в Комінтернівському районі. Не погодившись з діями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 31.12.2015 року подав скаргу до суду. 30.01.2018 року суд прийняв постанову у справі №639/10776/15, якою частково задовольнив скаргу ОСОБА_1 , зобов`язавши Міжрайонний ВДВС (нова назва виконавчої служби) направити позивачу постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2015 року, винесену державним виконавцем Жовтневого ВДВС Семеновим Д.С. у виконавчому провадженні №46218841 за виконавчим листом №639/3083/13, виданим судом 09.12.2014 року. Позивач, посилаючись на положення Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи запобігання та протидії дискримінації в Україні», вважає, що відповідач спричинив непоправну моральну шкоду йому як законослухняному громадянину України, принциповому правозахиснику, пенсіонеру, людині з інвалідністю 3-ї групи безстроково через захворювання нижніх кінцівок. Також позивач вказує, що незаконні дії відповідача викликали та викликають у нього моральні страждання, які позбавили його психічного благополуччя, спричинили зміни у стані здоров`я позивача, тому компенсації, на думку позивача, підлягає моральна шкода, яка полягала як у безспірному погіршенні стану здоров`я позивача, так і в його емоційній напрузі, переживаннях, пов`язаних з різкою зміною обставин. Позивач зазначає про наявність у діях відповідача складу спричинення позивачу моральної шкоди, в тому числі, вини у формі умислу. Розрахунок розміру моральної шкоди позивач проводить на підставі методики ОСОБА_3 і визначає розмір компенсації моральної шкоди на рівні 23 мінімальних розмірів оплати праці на момент подачі позову, що складає 976 482 грн. Зазначену суму моральної шкоди позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача у якості відшкодування моральної шкоди.

У подальшому 22 жовтня 2019 року позивач подав уточнення до позову (т.1 а.с. 222), доповнивши мотивувальну частину позову посиланнями на ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, просив вважати, що слово «відповідач» в первісному позові стосується відповідача №1, а також уточнив, що моральну шкоду через незаконні дії державних виконавців Міжрайонного ВДВС необхідно стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України, третя особа: Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), про відшкодування моральної шкоди- відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи не встановлено передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, а саме: не доведено наявність такого протиправного триваючого діяння (дії або бездіяльності), яке б невідворотно і об`єктивно могло тягнути спричинення моральної шкоди позивачу, а також не встановлено фактів і доказів наявності самої моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у позовній заяві він повністю обґрунтував завдану моральну шкоду, яку на його думку йому завдали відповідачі, та навів розрахунок цієї моральної шкоди. Посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, зазначає, що відповідачі дискримінували його права законослухняного громадянина України, принципового правозахисника, пенсіонера за віком та особи з інвалідністю ІІІ групи безстроково через захворювання нижніх кінцівок, тому не виконали вимоги 1, 2, 4-6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Вважає, що дискримінація відповідачами його прав була прямою та полягала у тому, що вони систематично не забезпечували рівність його прав і свобод, його та їх рівність перед законом, рівні його та їх можливості, повагу до його гідності.

У відзиві на апеляційну скаргу Холодногірський та Новобаварський ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року дана справа витребувана з Жовтневого районного суду м. Харкова. (т.3 а.с. 12).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі. (т. 3 а.с. 15).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року справу призначено до розгляду на 14.20 год. 17 березня 2022 року. ( т.3 а.с. 19).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року справу призначено до розгляду на 10.00 год. 11 січня 2023 року.

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 23.01.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України. Заяв та клопотань від інших учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Крім цього, 16.01.2023 року на сайті «Судова влада України» розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 для участі у даній справі (а.с. 148).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова (справа №2/639/78/14) від 27 червня 2014 року позов КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.11.2009 року по 31.08.2012 року у сумі 2 136,07 грн. - задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 2 136,07 грн. та судовий збір у сумі 229,40 грн. Зустрічний позов ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Зобов`язано КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. В останній частині зустрічних позовних вимог - відмовлено (т.1 а.с.8, 206-209).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року - залишено без змін (т.1 а.с. 210-211).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 серпня 2015 року у справі №639/5372/15, на яку посилається позивач, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води - задоволено. Визнано бездіяльність Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа , виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води - незаконною. Стягнуто з Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ на користь держави судовий збір у розмірі 121,80 грн. (т.1 а.с. 9 -12, 203-205).

Даною ухвалою суду встановлено, що 30.12.2014 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання судового рішення за виконавчим листом у справі №639/3083/13-ц, виданим Жовтневим районним судом м. Харкова 09.12.2014 року, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Вказаний виконавчий документ було прийнято до виконання, що підтверджується заявою стягувача з відміткою відповідальної особи Жовтневого ВДВС ХМУЮ Зубко від 30.12.2014 року. Належних та допустимих доказів у відповідності до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про направлення стягувачу за виконавчим листом, виданим 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу Жовтневим ВДВС ХМУЮ, суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у подальшому, 31.12.2015 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управляння юстиції.

За остаточним результатом розгляду скарги, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.01.2018 року, на яку також посилається позивач як на підставу позову у даній справі, скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Зобов`язано Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області надіслати на адресу ОСОБА_1 постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2015 року, винесену державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ Семеновим Д.С. у виконавчому провадженні №46218841 з виконання виконавчого листа №639/3083/13, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова. Зобов`язано Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області не пізніше, ніж у місячний строк з дня одержання ухвали, повідомити Жовтневий районний суд м. Харкова і ОСОБА_1 про виконання ухвали суду. У задоволені іншої частини скарги - відмовлено. Стягнуто з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. (т.1 а.с. 13-15, т.2 а.с. 24-26).

При цьому, з тексту вказаної ухвали судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з постанови від 14.12.2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №639/3083/13, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «ХТМ» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води - закінчено, копію постанови надіслано до Комінтернівського ВДВС ХМУЮ для виконання (за підвідомчістю). Таким чином, на час надання зазначеної скарги (31.12.2015 р.) ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.08.2015 року була виконана, а тому підстав для визнання незаконними дій Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області в цій частини, суд не вбачає.

Ухвала Жовтневого районного суду від 30.01.2018 р. у справі №39/10776/15-ц набрала законної сили 20.02.2018 року.

Листом (вих.№6904 від 20.02.2018 р.) на адресу ОСОБА_1 надіслано копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №46218841 від 20.01.2015 року. На підтвердження вчинених дій, суду наданий чек відправки ПАТ «Укрпошта» від 21.02.2018 року №99 (т.1 а.с. 102).

Постановою від 24.12.2015 року (а не від 14.12.2015 року, як помилково зазначено в ухвалі Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.01.2018 року) державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа №639/3083/13-ц, виданого 09.12.2014 року (ВП №46218841), встановлено, що згідно територіально-адміністративного устрою м. Харкова вулиця Доброхотова, буд. 11, належить до підвідомчості Комінтернівського району м. Харкова і постановлено зазначене виконавче провадження закінчити на підставі п.10. ч 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Копію постанови направити сторонам та до Комінтернівського ВДВС ХМУЮ (т.1 а.с. 44).

Враховуючи, що у позові, що розглядається, позивач ОСОБА_1 звертається до суду не в порядку судового контролю за виконанням рішення суду, а з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди і не заявляє позовних вимог стосовно визнання незаконними будь-яких дій або бездіяльності відповідача, посилаючись на те, що така незаконна бездіяльність вже встановлена ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.08.2015 року та від 30.01.2018 року, суд першої інстанції, розглядаючи позов в межах позовних вимог і не досліджуючи матеріали виконавчого провадження в повному обсязі, не надає оцінки іншим обставинам примусового виконання виконавчого листа №639/3083/13, ніж ті, що встановлені зазначеними ухвалами суду і доказуванню не підлягають.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції зазначив, що як на підставу позову на підтвердження наявності неправомірних дій (бездіяльності) відповідача позивач посилається на зміст ухвал суду у справі №639/5372/15-ц від 04.08.2015 року та у справі №639/10776/15 від 30.01.2018 року. Разом з тим, в ухвалі від 30.01.2018 року встановлено, що на час надання скарги 31.12.2015, ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.08.2015 року була виконана, а тому підстав визнання незаконними дій Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області в цій частини, суд не вбачає. У подальшому ухвала суду від 30.01.2018 року також була виконана наступного дня після набрання нею законної сили. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №639/3083/13, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «ХТМ» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води - закінчено 24.12.2015 року і з цього часу не перебуває у провадженні відповідача Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у квітні 2019 року, тобто більше ніж через три роки після того, як виконавче провадження закрито відповідачем і просить відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з порушеннями, які також усунуті більше трьох років тому.

Отже в даному випадку, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини та докази на їх підтвердження, судом першої інстанції не встановлено наявності таких неправомірних дій (бездіяльності), які з огляду на їх тяжкість, тривалість і наслідки для позивача об`єктивно свідчили б про невідворотне спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу. Крім того, сам позивач точно не визначився, у чому саме полягала спричинена йому моральна шкода та не зазначив час її спричинення, не надав жодних доказів наявності такої шкоди, в тому числі, доказів певних переживань або фактів погіршення стану здоров`я. Розраховуючи розмір спричиненої шкоди, позивач виходив не з тривалості та важкості моральних страждань, а з методики, яка на даний час в України не застосовується. У чому ж полягало порушення відповідачем Закону України «Про основи запобігання і протидії дискримінації в Україні», позивачем взагалі не визначено.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи не встановлено передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, а саме, не доведено наявність такого протиправного триваючого діяння (дії або бездіяльності), яке б невідворотно і об`єктивно могло тягнути спричинення моральної шкоди позивачу, а також не встановлено фактів і доказів наявності самої моральної шкоди. За таких умов у зв`язку з недоведеністю позивачем наявності факту спричинення моральної шкоди, суд на вдається до оцінки наведеного позивачем в позові розрахунку розміру такої шкоди.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Предметом даного позову є про відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу діями (бездіяльністю) відповідача під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють їх від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків.

Таким чином, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, наданих у п. п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, головною підставою відшкодування моральної шкоди, відповідно до норм цивільного законодавства, у даному випадку, є наявність причинного зв`язку між незаконними діями суб`єкта владних повноважень та завданою позивачу моральною шкодою, причому суд повинен визнати дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов`язаний довести, що внаслідок цих неправомірних дій йому завдано моральної шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на беззаперечну підставу відшкодування йому моральної шкоди посилався на те, що суд двічі ухвалами у справі №639/5372/15 від 04 серпня 2015 року та у справі 639/10776/15 від 30 січня 2018 року визнавав дії та бездіяльність відповідача Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (на даний час Холодногірський та Новобаварський ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)) незаконними щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2014 року про зобов`язання КП «ХТМ» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, чим завдано йому моральної шкоди у розмірі 976 482 грн., яка має бути стягнута на його користь.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що у справі № 639/5372/15 ухвалою Жовтневого районного суду від 04 серпня 2015 року визнано бездіяльність Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (на даний час Холодногірський та Новобаварський ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)) при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води - незаконною. Зобов`язано державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції усунути порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та виконати рішення суду, примусове виконання якого необхідно здійснити на підставі виконавчого листа, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП "Харківські теплові мережі укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Зобов`язано Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали повідомити Жовтневий районний суд м. Харкова і ОСОБА_1 про виконання ухвали суду.

Водночас, у справі №639/10776/15 ухвалою Жовтневого районного суду від 30 січня 2018 року діяльність чи бездіяльність відповідача при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, незаконною не визнавалася.

При цьому, з вказаної ухвали суду вбачається, що станом на момент звернення ОСОБА_1 із скаргою 31 грудня 2015 року у справі №639/10776/15, постановою держаного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (на даний час Холодногірський та Новобаварський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)) закінчено виконавче провадження, виконавчий лист №639/3083/13-ц, виданий 09.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова, було направлено до Комінтернівського ВДВС ХМУЮ для подальшого виконання.

Крім того, на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року відповідачем було направлено на адресу ОСОБА_1 копію постанови про відкриття та закриття виконавчого провадження.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання йому відповідачем моральної шкоди, та доводили наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача щодо неналежного виконання судових рішень та завданою йому моральною шкодою.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано ухвали суду у справі №639/5372/15 від 04 серпня 2015 року та у справі 639/10776/15 від 30 січня 2018 року в якості достатнього доказу для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним судовим рішенням, як доказу неправомірності дій відповідача та в цілому надав відповідну правову оцінку усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов