ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року м. Чернівці Справа №723/3103/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька Аграрна Компанія»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Бородіна Тараса Володимировича, який діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька Аграрна Компанія», на ухвалу та рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., дата виготовлення повного тексту рішення суду 01 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження, за якою просила встановити факти спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з спільним неповнолітнім сином ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по липень 2017 року та спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з липня 2017 року по даний час.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2022 року у задоволенні заяви представника ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2022 року вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з спільним неповнолітнім сином ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2006 року по липень 2017 року.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 з липня 2017 року по даний час.

Представником ТОВ «Луцька Аграрна Компанія», яка не була залучена до участі в цій справі в суді першої інстанції, подано апеляційну скаргу, посилаються на Провадження №22-ц/822/103/23

незаконність та необґрунтованість судових рішень, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування підстав для скасування ухвали суду наголошує, що 21.09.2022 року ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» надіслало до суду заяву, в якій просила залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, а також просило надати ТОВ процесуального статусу учасника справи (заінтересованої особи) через те, що ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» є кредитором ОСОБА_2 на суму 10 000 000 грн, однак суд на зазначене уваги не звернув та відмовив в задоволенні вказаної заяви.

Щодо підстав скасування рішення суду апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом встановлено юридичний факт (спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та їх спільним сином), який не породжує жодних юридичних наслідків відносно вказаної мети, а саме щодо прав та обов`язків батьків утримувати дитину (стягнення аліментів за минулий час), так як такий обов`язок встановлений СК України.

Наводить обставини щодо звернення ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у 10 000 000 грн та що вказаний позов задоволений, рішення суду набрало законної сили та знаходиться на стадії примусового виконання, однак сторонами у цій справі створений штучний спір з використанням юридичної конструкції аліментів, що, в свою чергу, впливає на права та інтереси скаржника.

На підставі наведеного просить оскаржувані ухвалу та рішення суду скасувати, а заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника ОСОБА_4 просить апеляційне провадження закрити, апеляційну скаргу ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» залишити без задоволення.

Вказує, що встановлення зазначених фактів не змінює розмір заборгованості ОСОБА_2 та не впливає на виконання рішення суду, яке ухвалене на користь скаржника.

Вирішуючи питання можливості розгляду справи за відсутності сторін та їх представників, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

22.02.2023 року від представника заявника ОСОБА_1 адвоката Рудницької Т.А. надійшла заява про розгляд справи у відсутність заявника та її представника.

Від представника апелянта жодних заяв та клопотань не надходило, про поважність причин неявки суд не повідомлено, а судом апеляційної інстанції таких не встановлено.

З урахуванням позиції ВС в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, «…що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору…».

Враховуючи наявність підтверджень належного повідомлення сторін та їх представників суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливості розгляду за відсутності зазначених вище осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції в межах зазначених доводів апеляційної скарги та обговоривши їх, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувана ухвала мотивована наступним.

Суд першої інстанції посилався на те, що метою звернення із заявою про встановлення фактів є вплив на права та обов`язки ОСОБА_2 як батька дитини та породжує для нього певні юридичні наслідки, а саме сплату аліментів за минулий час, крім того, у заявниці з`явиться перевага при влаштуванні дитини в освітній заклад за кордоном, у зв`язку з чим ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» не є заінтересованою особою, а тому в задоволенні клопотання про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Встановлюючи наведені факти суд першої інстанції виходив з того, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що сторони певний період часу проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а, в подальшому, заявниця проживає з сином окремо від ОСОБА_2 , у зв`язку з чим встановлення факту проживання заявниці з ОСОБА_2 буде необхідне для вирішення питання з приводу аліментів на спільну дитину за минулий час в порядку ст.194 СК України.

Надаючи правову оцінку вказаним посиланням апелянта колегія суддів виходить із наступного.

Що стосується оскарження ухвали суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 26.09.2022 року до суду першої інстанції від ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» надійшла заява про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про становлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та надання ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» процесуального статусу учасника справи (заінтересованої особи).

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні заяви представника ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про залишення заяви ОСОБА_1 відмовлено, та, крім іншого, вказано, що заявник не є заінтересованою особою у цій справі.

Дійсно, цивільно-процесуальне законодавство України передбачає можливість оскарження судових рішень.

Однак, оцінюючи підстави оскарження зазначеної ухвали суду, колегія суддів переконана, що така не вплинула на права та обов`язки сторони апелянта, оскільки право особи, яка не була залучена до участі в цій справі в суді першої інстанції, захищене відкриттям апеляційного провадження на рішення по суті спору.

Щодо оскарження рішення суду, то колегія суддів вказує таке.

Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального закону при ухваленні рішення в порядку окремого провадження про задоволення заяви та порушення його прав зазначеним рішенням, оскільки воно впливає на його права, інтереси та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Таким чином, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Отже, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Про те, перевірка дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, порушення яких є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного в апеляційному порядку судового рішення, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, допускається, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в межах відкритого апеляційного провадження, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Ейрі проти Ірландії», від 09.10.1979, п. 24, Series A N 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява №38695/97, п. 43, ECHR 2000-II), які з огляду на положення ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на касаційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в даному випадку - норм ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, положеннями цивільного процесуального законодавства визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову або заяви в порядку окремого провадження.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Тобто, судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами розгляду, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц, постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №2-4211/09, від 18 березня 2020 року у справі №2207/622/2012.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Аналогічні висновки наведені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.05.2020 у справі №904/897/19, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 26.06.2020 у справі №910/3438/17, від 01.12.2020 у справі №910/5511/19, від 11 січня 2021 року у №925/1600/16.

Обґрунтування апеляційної скарги не містять доводів про те, в якій частині судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про права, інтереси та (або) обов`язки апелянта, та про які саме. Не встановлюються такі обставини апеляційним судом при дослідженні змісту оскаржуваного рішення, що виключає матеріальний чи процесуальний вплив на права апелянта.

Отже, оскаржуване рішення не є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, оскільки в мотивувальній частині цього рішення не містяться висновків суду про права та обов`язки апелянта, а у резолютивній частині рішення суд прямо не вказав по права та обов`язки цієї особи.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності висновків суду по суті задоволення заяви самі по собі наслідків не мають, оскільки особа, яка зверталася з апеляційною скаргою, не довела, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі чітко не зазначив, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Таким чином, констатуючи відсутність впливу оскаржуваним рішення на права та обов`язки апелянта суд апеляційної інстанції позбавлений права надання йому правової оцінки на предмет дотримання норм процесуального закону при його ухваленні та застосуванні наслідків за заявою такої особи, а обмежений лише обов`язком закриття апеляційного провадження.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 917/670/20.

За приписами ч.2 ст.362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст.362, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бородіна Тараса Володимировича, який діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька Аграрна Компанія», на ухвалу та рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2022 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.