Провадження № 22-ц/824/1084/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Управління житлового господарства «Печерська брама» про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року, укладеного між неюта ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І.

Вказувала, що 14 вересня 2014 року відбулося залиття вказаного нежитлового приміщення. Відповідно до акта КП «Печерська брама» від 16 вересня 2014 року його залиття відбулося з квартири № 3 , яка належить ОСОБА_2 , що розташована поверхом вище належного їй приміщення, у зв`язку із пошкодженням запірної арматури подачі холодного водопостачанняна пральну машину у вказаній квартирі, встановленої власником самостійно без погодження та участі комунального підприємства.

Згідно зі зведеним кошторисом розрахунку вартості об`єкта будівництва, виданим за підписом директора товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «ПМБУД» Поліщук Ю. Ю. та інженера ОСОБА_4 (далі - зведений кошторис), вартість збитків, завданих їй внаслідок залиття, складає 189 050,00 грн.

Крім того, було пошкоджено насос «Sololift 2 С-3», вартість діагностики та ремонту якого складає 2 850,00 грн.

Позивач зазначала, що все вищевказане вплинуло на нормальний спосіб її життя, душевну рівновагу та викликало необхідність докладати зусилля для захисту її порушених прав, тобто їй завдано й моральну шкоду, яку вона оцінила у 10 000,00 грн.

З урахуванням наведеного та збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальні збитки у розмірі 189 050,00 грн та 2 850,00 грн за ремонт насоса, а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував, що нею надано достатні докази на підтвердження факту залиття належного їй нежитлового приміщення та причин залиття, а і надано кошторис витрат, які необхідно понести для відновлення приміщення. У даних правовідносинах діє презумпція вини заподіювана шкоди.

Зазначає, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 року, підтверджено правомірність, достовірність та законність акту від 16.09.2014 року, яким встановлено, що залиття сталося з вини відповідачки та у якому зазначені обсяги залиття.

Вказує, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті та не надала доказів на спростування кошторису, яким визначено розмір спричиненої майнової шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 06 квітня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року скасовано з процесуальних підстав, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року скасовано з процесуальних підстав, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних доказів щодо розміру спричинених збитків. Для підтвердження реальної вартості матеріального збитку необхідно було провести судову експертизу, проте з боку позивачки не заявлено клопотання про призначення такої експертизи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , цокольний поверх на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шандибою Л.І. (а.с.12-13 т.1)

ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_3 .

14 вересня 2014 року мало місце залиття нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , цокольний поверх.

Згідно акту від 16.09.2014 року встановлено факт залиття нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено причину залиття, встановлено особу, з вини якої сталось залиття, визначено характер пошкоджень кожного приміщення (а.с.7-9 т.1).

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання неправомірними дій та скасування цього акту, зобов`язання вчинити дії, у якій вона просила суд скасувати акт про залиття від 16.09.2014 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2016 було відмовлено у задоволенні вищевказаного позову. Відповідно до судових рішень, суди дійшли висновку, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» були вжиті заходи, передбачені Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, зокрема для складання оспорюваного акту про залиття, а та обставина, що не було забезпечено присутності представників позивачки не свідчить про його недійсність чи протиправність дій відповідача або не відповідність викладених у ньому обставин.

Статтями 81, 82 ЦПК України установлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами.

За загальним правилом, передбаченим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов`язків щодо доказування.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача законом покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку.

Будь-яких доказів того, що залиття квартири позивачки відбулося не з вини відповідачки остання не надала та не спростувала докази надані позивачкою на підтвердження факту залиття, що відбулося 14 вересня 2014 року.

На підтвердження розміру збитків, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачкою було надано кошторис вартості ремонтних робіт, необхідних для відновлення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 після залиття, складеного ТОВ «БК ГІМБУД», згідно якого вартість будівництва у нежитловому приміщенні станом на 29 травня 2017 року становить 189 050 грн. (а.с.200-241 т.1)

Не погодившись з такою вартістю відшкодування представник відповідачки заявив клопотання про призначення судової будівельно - технічної експертизи для визначення вартості заподіяної позивачці шкоди.

Ухвалою суду першої інстанції від 07.07.2017 року така експертиза призначена, проте не була проведена, оскільки відповідачка не оплатила проведення такої експертизи.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд першої інстанції не врахував, що ухилення від проведення експертизи відбулося з боку відповідача, а не з боку позивача, оскільки ухвалою суду витрати на проведення експертизи покладено на ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачка не надала доказів щодо оцінки вартості збитків суперечать матеріалам справи, оскільки позивачка надала кошторисний розрахунок вартості будівництва, складеного ТОВ «БК ГІМБУД» (а.с.200-241 т.1).

З кошторисного розрахунку вартості будівництва від 29.05.2017 року вбачається, що загальна вартість робіт та будівельних матеріалів для відновлення приміщення позивачки після залиття станом на 28.05.2017 року складає 189 050 грн. Так, вартість ремонтних робіт у нежитловому приміщенні складає 153 542 грн, кошторисний прибуток - 2 751 грн, кошти на покриття адміністративних витрат - 1 249 грн, ПДВ - 31 508 грн (а.с.203-204 т. 1).

Разом з тим, проаналізувавши зведений кошторис, в якому вказано перелік будівельних робіт, необхідних для відновлення приміщення, характер і розмір пошкоджень, завданих внаслідок залиття, колегія суддів встановила, що вони місять часткову невідповідність об`єму, характеру і ступеню пошкоджень, зазначених в акті про залиття від 16.09.2014 року.

А саме, відповідно до Акту від 16.09.2014 року у приміщенні площею 13.9 кв.м. (каб.13), площею 14.9 кв.м. (каб.12), площею 9.2 кв.м. (каб. 11), площею 6.9 кв. м. (каб.2), площею 14.2 кв.м. (каб №3), площею 2.0 кв.м. (каб.5), площею 5.0 кв.м. (каб.) спостерігається деформація дверного полотна та дверної коробки та наличників на рівні 13-14 см, однак, в цьому акті не зазначено виробника таких дверей, назви матеріалу з якого вони виготовлені, їх розмір та вартість вартість.

Проте, відповідно зведеного кошторису від 28.05.2017 року у вказаних приміщеннях необхідно здійснити: знімання наличників, демонтаж дверних коробок в кам`яних стінах, установлення дверних блоків, наличників та дверних блоків 90 гл. Фінляндія, загальна вартість яких становить 52 824 грн, хоча доказів того, що вони знищені і не підлягають ремонту, а потребують саме заміни, матеріали справи не містять.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заміну дверних блоків, загальна вартість яких становить 52 824 грн було здійснено саме у зв`язку їх значним пошкодженням (знищенням), внаслідок залиття квартири, то колегія суддів вважає, що і відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім цього, колегія суддів вважає, що позивачкою також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що пошкодження помпи «Sololift 2 С-3» сталося внаслідок залиття, оскільки у Акті від 16.09.2014 року не міститься відомостей про пошкодження помпи «Sololift 2 С-3», а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів за ремонт на суму 2 850 грн.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів вважає, що наслідки аварії призвели до змін в житті позивачки, оскільки цим була викликана необхідність проведення робіт по відновленню пошкоджених приміщень, докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя, та з урахуванням характеру страждань, обсягу заподіяної шкоди, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню завдана моральна шкода у розмірі 7 000 грн.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачка своєю бездіяльністю, яка полягала в пошкодженні запірної арматури подачі холодного водопостачання на пральну машину в її квартирі, допустила аварійну ситуацію, та не вжила достатніх заходів до своєчасного усунення пошкодження запірної арматури подачі холодної води і недопущення залиття нижче розташованого нежитлового приміщення, належного позивачці, чим завдала останній майнової шкоди та моральних страждань, а відтак з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 136 226 грн (153 542 грн - 52 824 грн) та моральна шкода у розмірі 7 000 грн, а всього 143 226гривень, а у задоволенні решти позовних вимог,-відмовити.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відповідно до ст. 376 ЦПК України, як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Управління житлового господарства «Печерська брама» про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду у розмірі 136 226 грн. та моральну шкоду у розмірі 7 000 грн., а всього 143 226(сто сорок три тисячі двісті двадцять шість) гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: