Справа № 405/3891/22
Провадження №2/405/529/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року. Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Дризі Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 405/3891/22 за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) до ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року в розмірі 4275,84 доларів США, як 3% річних від простроченої суми,зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 28.04.2007 року уклали кредитний договір № KGMDG109180482, за яким (договором) АТ КБ "ПриватБанк" зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 30 680 доларів США на термін до 28.04.2037 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Крім того, згідно з умовами договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. При цьому, Банк зобов`язання за зазначеним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тим самим зобов`язання за вказаним Договором не виконала, у зв`язку з чим 20.02.2015 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року вирішено стягнути з відповідача заборгованість станом на 12.12.2014 року. Таким чином, винесення рішення Апеляційним судом Кіровоградської області від 26.10.2016 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Крім того, вказав, що прострочена суму заборгованості за тілом кредиту становить 19 324,93 доларів США. Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року, тобто за період з 28.04.2007 року по 12.12.2014 року, то за період після подання позовної заяви від 20.02.2015 року, з 25.02.2015 року по 11.07.2022 року відповідач має заборгованість в розмірі 4275,84 доларів США, яка складається з 3 (трьох) відсотків річних від простроченої суми.

З огляду на зазначене вище, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року в розмірі 4275,84 доларів США, що становить 125 068, 32 грн. (еквівалент згідно з курсом Національного Банку України станом на 11 липня 2022 року), як 3% відсотки річних від простроченої суми, а також судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 2481 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 вересня 2022 рокувідкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом в судове засідання учасників справи. Надано учасникам справи процесуальний строк для подання заяв по суті справи.

Представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» Чернишевим М.І. (діє на підставі довіреності № 6250-К-О від 03.08.2021 року) в судове засідання подана заява, яка зареєстрована судом 01 березня 2023 року за вх. №4828про підтримання позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, судом повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи в порядку ч.ч.5, 6 ст. 128 ЦПК України, причини не явки суду не відомі. Заяви, клопотання, відзив на позов на адресу суду не надходили.

Зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, оцінивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України)

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підставу позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, щоміж 28.04.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов`язків якого був ПАТ КБ «ПриватБанк», та правонаступником прав та обов`язків якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КGМDG109180482, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу, на строк з 28.04.2007 року по 27.04.2037 року, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 23 600 доларів США, на наступні цілі: придбання квартири, а також у розмірі 7 080 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20%, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця.

Судом також встановлено, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2015 року. Позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року, що складається з боргу за кредитом, відсотками та комісією, в сумі 23839,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 грудня 2014 року складає 374512,58 гривень, та пеню в розмірі 552,99 гривень за несвоєчасність виконання зобов`язань. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

При цьому, рішенням суду апеляційної інстанції також встановлено, що станом на 12.12.2014 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року в розмірі 25 083, 95 доларів США, яка складається з наступного: 22 950, 87 доларів США заборгованість за кредитом; 793, 15 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 95, 10 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 35, 20 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 15, 96 доларів США штраф (фіксована частина) та 1 193, 72 долари США штраф (процентна складова).

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тим самим, зазначене рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року набрало законної сили та відповідно до вимог ст.18 ЦПК України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Крім того, позивачем до позовної заяви в якості доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, надано розрахунок заборгованості за договором № КGМDG109180482 від 28 квітня 2007 року, станом на 11 липня 2022 року, за період з 28.04.2007 року по 11.07.2022 року, за яким залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 19 324,93 доларів США, складає еквівалент 565 254,20 грн., залишок заборгованості за простроченими процентами складає 14 235,88 доларів США, що складає еквівалент 416 399,49 грн., заборгованість за простроченою комісією складає 3 412,05 доларів США, що складає еквівалент 99 802,46 грн., при цьому, за вказаний період погашено пені, в тому числі, списано 27,89 доларів США, що складає еквівалент 815,78 грн. Загальна сума нарахованої пені 22 285,44 доларів США, що складає еквівалент 651 849,12 грн., а всього заборгованість за кредитом 59258,30 доларів США, що складає еквівалент 1 733305,28 грн.

Також позивачем до позовної заяви подано розрахунок, за яким розраховано 3% річних від простроченої суми, за яким:основна сума заборгованості за договором з 25.02.2015 року по 11.07.2022 року становить 19 324,93 доларів США, розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: сума санкцій = Сх3хД:365:100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. За вказаною формулою здійснений розрахунок: за період з 25.02.2015 року по 31.12.2015 року (19 324,93х3%х310 (кількість днів у періоді):365:100), що становить 492,39 доларів США; з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року (19 324,93х3%х366 (кількість днів у періоді):366:100), що становить 579,75 доларів США; з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року (19 324,93х3%х1095 (кількість днів у періоді):365:100), що становить 1 739,24 доларів США; з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (19 324,93х3%х366 (кількість днів у періоді):366:100), що становить 579,75 доларів США; з 01.01.2021 року по 11.07.2022 року (19 324,93х3%х577 (кількість днів у періоді):365:100), що становить 884,71 доларів США. Всього штрафних санкцій 4 275,84 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.07.2022 року складає 125 068,32 грн., період прострочення грошового зобов`язання 2 694 дні.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач АТ КБ «ПриватБанк» як на підстави позовних вимог зазначив, що винесення апеляційним судом Кіровоградської області рішення від 26.10.2016 року про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки кредитний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, на підставі чого, враховуючи, що прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 19 324, 93 доларів США, та враховуючи, що з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була зазначена в рішенні апеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року, тобто за період з 28.04.2007 року по 12.12.2014 року, то за період після подання позовної заяви від 20.05.2015 року, з 25.02.2015 року по 11.07.2022 року відповідач має заборгованість в розмірі 4 275, 84 долари США, що становить 3% відсотки річних від простроченої заборгованості, яка розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому, судом відзначається наступне.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 та ст.599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк(термін) його виконання,то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів.

Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання в наслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на те, що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України.

У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ч. 2 ст.1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, тим самим, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних, - не суперечить закону.

Поряд з цим, відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування(ч. ч. 1, 2, 4 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Суд зауважує, що при розгляді справи суд виходить лише з заявлених позовних вимог, з обґрунтувань, викладених у позовній заяві, і з наданих учасниками справи доказів, що відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, зокрема, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Тим самим, доведення факту невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості, її (заборгованості) розмір, та складові заборгованості (тіло кредиту, проценти та ін.), деталізований розрахунок 3% відсотків річних та порядок їх нарахування, - є обов`язком позивача, і саме позивач повинен довести суду обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Поряд з цим, суд зауважує, що за рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року, що складається з боргу за кредитом, відсотками та комісією, в сумі 23839,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 грудня 2014 року складає 374512,58 гривень, та пеню в розмірі 552,99 гривень за несвоєчасність виконання зобов`язань, при цьому, з розрахунку заборгованості сума заборгованості за кредитом становить 22 950, 87 доларів США.

З наданого позивачем розрахунку 3% річних встановлено, що основна сума заборгованості за договором за період з 25.02.2015 року до 11.07.2022 року становить 19 324, 93 доларів США, при цьому, доказів часткового виконання рішення суду позивачем не надано, як і не надано належного розрахунку заборгованості 3% відсотків річних.

Крім того, суд зауважує, що позивачем обґрунтовано 3% відсотки річних від простроченої суми, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за такий період прострочення з 25.02.2015 року (період після подання позовної заяви від 20.02.2015 року, за результатом судового розгляду якої апеляційним судом Кіровоградської області ухвалено рішення 26.10.2016 року) до 11 липня 2022 року, який (період нарахування) є безпідставним та необгрунтованим з тих підстав, що оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення 3% процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим, відповідно до положень ст.11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням сили рішенням суду.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

З матеріалів справи вбачається, що позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище рішенняапеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року, тим самим, задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє, на підставі чого з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору, у зв`язку з чим, права таінтереси позивача(кредитодавця)забезпечені ч.2ст.625ЦК Україниз днянабрання законної сили рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року, а не з зазначеного позивачем дня, з 25.02.2015 року (період після подання позовної заяви до суду від 20.02.2015 року, за результатом якого було ухвалено вказане вище рішення).

Також судом зазначається, що статтею 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

При цьому, позивачем на підтвердження позовних вимог, не надано будь-яких належних доказів про наявність виконавчих проваджень на виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 26.10.2016 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №KGMDG109180482 від 28.04.2007 року, які б підтверджували невиконання боржником судового рішення, не надано доказів отримання виконавчого листа на виконання зазначеного рішення суду та його подальшого пред`явлення до примусового виконання до органу ДВС.

Крім того, не надано і виписки по рахунку, якою б підтверджувалося, що відповідачем дійсно не виконується рішення суду та не погашається заборгованість.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окремо судом зауважується, що принцип змагальності, як один із основоположних принципів цивільного процесу, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони, та, одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності, який знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, в свою чергу, тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування у даній справі доказів за ініціативою суду.

Крім того, суд вважає, що обізнаність відповідача про наявність в провадженні суду цивільної справи, в якій останній є відповідачем, до якого пред`явлено позов, та не подання будь яких заперечень щодо пред`явлення позивачем вимог, - не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №KGMDG109180482 від 28.04.2007 року в розмірі 4275,84 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми, з підстав їх недоведеності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат по справі, та приймаючи до уваги, що в задоволенні позову позивачу було відмовлено, судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду судового збору в розмірі 2481 грн., який слід залишити по фактично понесеному позивачем.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 634, 1048, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KGMDG109180482 від 28.04.2007 року в розмірі 4 275,84 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми, - залишити без задоволення.

Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова