ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1848/23 Справа № 213/359/22 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №213/359/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року (суддя Мазуренко В.В., повний текст судового рішення складено 07 листопада 2022 року),

в с т а н о в и в:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 січня 2002 року перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ «Інгулецький ГЗК», працюючи машиністом конвеєра, внаслідок нещасного випадку на виробництві вона отримала закритий перелом зовнішньої кістки правого гомілковостопного суглобу. Відповідно до акту розслідування нещасного випадку причиною нещасного випадку визнано, зокрема, незадовільне утримання робочого місця в частині недостатньої підсипки зледенілого проходу. Складено акт форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві. Внаслідок отриманого трудового каліцтва позивачка зазнає моральних страждань та має право на відшкодування моральної шкоди, яке виникло з дня настання нещасного випадку, тобто з 22 січня 2002 року. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції, чинній станом на дату заподіяння моральної шкоди. Станом на дату настання страхового випадку роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, тому позивачка має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України. Позивачка оцінює моральну шкоду в розмірі 45 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2021 та просила стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження її здоров`я 270000 грн без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб, зборів та платежів.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

З вказаними судовими рішеннями не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17, зазначає, що застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для позивача с дата настання нещасного випадку на виробництві. Отже, вважає, що на час настання нещасного випадку на виробництві обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV. Тому, до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного норми випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачці моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Вважає, що зважаючи на дату настання страхового випадку у позивачки роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції ФСС України в Дніпропетровській області просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що позивач надав позов до неналежного відповідача.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року за клопотанням залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області як правонаступника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку SMS. Представником позивачки надано заяву, згідно якої просить справу розглянути за їх відсутності.

Представник відповідача Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області Бершадська Л.С. у судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 з 01 вересня 1991 року прийнята на дробильну фабрику Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату машиністом конвеєра. 21 серпня 2020 року її звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України (а.с. 10-13).

З акту форми Н-5 від 22 січня 2002 року розслідування нещасного випадку вбачається, що 21 січня 2002 року о 13 год. 05 хв. на галереї конвеєра М-1 Дробильної фабрики ВАТ «Інгулецький ГЗК» з позивачкою стався нещасний випадок за таких обставин: за нарядом в.о.майстра зміни ОСОБА_3 машиніст конвеєра ОСОБА_1 виконувала роботи по обслуговуванню конвеєра М-1. В процесі роботи ОСОБА_1 здійснювала розсипку руди за допомогою розвантажувального візка в бункер. Після зупинки конвеєра, за завданням оператора, ОСОБА_1 направилась по похилій галереї конвеєру зверху вниз перевірити положення аварійних вимикачів та з`ясувати причину зупинки конвеєра. Не доходячи до натяжної станції близько 20 метрів вона підсковзнулась і впала на зледенілій ділянці проходу, який був недостатньо підсипаний піском. За наслідком нещасного випадку ОСОБА_1 отримала заритий перелом зовнішньої кістки правого гомілковостопного суглобу. Причиною нещасного випадку визнано: незадовільне утримання робочого місця в частині недостатньої підсипки зледенілого проходу та невиконання вимог «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра». За висновками комісії: виконуючий обов`язки майстра зміни ОСОБА_3 порушив пункти 2 і 5 розділу ІІ «Посадової інструкції майстра одновної виробничої дільниці №2 Дробильної фабрики ВАТ «ІНГЗК», машиніст конвеєра ОСОБА_1 порушила п.1.8 «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра». Нещасний випадок вважати таким, що пов`язаний з виробництвом, скласти акт форми Н-1 (а.с. 18-20).

Згідно з актом форми Н-1 від 24 січня 2002 року встановлена вина підприємства у порушенні вимог законодавства. Особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці вказані: виконуючий обов`язки майстра зміни ОСОБА_3 та машиніст конвеєра ОСОБА_1 (а.с. 14-17).

Відповідно до пункту 1.8 «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра» під час ожеледиці необхідно рухатися по насипаному піском місці доріжки. Якщо доріжка не посипана піском, рухатися по слизькій поверхні слід малими кроками, злегка зігнувшись, дотримуючись максимум обережності (а.с. 22).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що висновком МСЕК відсоток втрати професійної працездатності позивачці встановлено не було, позивачка на обліку у Фонді не перебувала.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами 1, 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Згідно із частиною 2 статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час настання нещасного випадку на виробництві, який передбачав, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 35-2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування, реабілітації та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Дільничні лікарні згідно із Переліком закладів охорони здоров`я, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 жовтня 2002 року № 385, віднесено до лікувально-профілактичних закладів.

За пунктом 1 Інструкції про застосування переліку професійних захворювань (затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Академії медичних наук України, Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2000 року №374/68/338) до професійних захворювань належать такі захворювання, які виникли внаслідок професійної діяльності працюючого та зумовлені виключно або переважно впливом шкідливих речовин, певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Відповідно до пункту 1.4 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків (затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420) медико-соціальна експертиза потерпілого здійснюється МСЕК у складі комісії відповідно до пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317) за наявності, зокрема, направлення закладу охорони здоров`я, за формою № 088/о (затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110).

Згідно із пунктами 2, 3, 13 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №088/о «Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК)» (затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110), форма № 088/о заповнюється лікуючим лікарем закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи лікування хворого, підписується головою і членами лікарсько-консультаційної комісії і надсилається у МСЕК. Підставами для направлення на МСЕК є, зокрема, наявність ознак інвалідності, закінчення терміну інвалідності, необхідність продовження листка непрацездатності. Заповнена форма № 088/о завіряється головою лікарсько-консультаційної комісії (прізвище, ім`я та по батькові, підпис) та її членами, завіряється печаткою закладу охорони здоров`я, який направив хворого на МСЕК.

Позивачкою не спростовано, що на день постановлення судом оскаржуваного рішення, у справі відсутні докази, що позивачка ОСОБА_1 зверталась, чи була направлена до МСЕК з метою встановлення відсотка стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів звернення до МСЕК з метою встановлення стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Ураховуючи зазначене вище, суд першої інстанції, оцінивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги у зв`язку із його необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди за відсутності довідки МСЕК про встановлення стійкої втрати професійної працездатної потерпілим (працівником, позивачем), оскільки такі спростовуються висновками, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі №210/3177/17, які мають враховувати суди при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста