Справа № 752/9726/21
Провадження № 2/752/1154/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
01.02.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Ракоїд Є.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2001 року.
Позивач зазначає, що у квартирі проживала її донька ОСОБА_2 . Однак, з 2016 року вона не проживає. Витрат на утримання квартири відповідач не здійснює.
Оскільки наявність реєстрації відповідача перешкоджає реалізації права власності на нерухоме майно в повному обсязі, позивач просить в судовому порядку визнати відповідача такими, що втратила право користування жилим приміщенням.
Ухвалою судді Голосіївського районного суд у м. Києва Слободянюк А.В. від 20.04.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
На адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якій відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначаючи, що не втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки тимчасово та з поважних причин перебувала за кордоном, офіційно там працевлаштована. У квартирі наявні її особисті речі. За спірний період відповідач відвідувала позивача та перебувала у квартирі у якій зареєстрована.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 року, справу передано на розгляд судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О. від 18.04.2022 року справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.05.2022 року розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явилась, про місце і час слухання справи повідомлялась судом належним чином за місцем реєстрації у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України.
Відповідно до ст.280 ЦПК України та на підставі заяви позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, в зв`язку з її повторною неявкою в судове засідання та відсутності клопотання про його відкладення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані з 30.08.2001 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відмітками у паспортах сторін та довідками про реєстрацію місця проживання.
Вищевказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.08.2001 року.
25.03.2021 року мешканцями будинку АДРЕСА_2 , було складено акт №11 відповідно до якого останні підтвердили, що відповідач у спірній квартирі не проживає.
Відповідачем надано: рішення від 10.06.2015 року про зарахування відповідача до Стокгольмського університету, Швеція; довідку 05.04.2019 року про прийняття відповідача на роботу викладачем у шведській міжнародній школі Чіста; виписку з банківського рахунку відповідача.
Також на адресу суду надійшла відповідь від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, у якій було повідомлено, що ОСОБА_2 20.07.2018 року в`їхала в Україну, а 30.07.2018 року виїхала за межі України.
Інформація, щодо повернення в Україну відповідача після вказано дати відсутня.
Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Згідно з положеннями статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам?та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи,?які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші? ? не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин? з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати? ?затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Тобто, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа? є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений? із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом,? ? і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування? ?та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено? ? у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом? ? у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, в силу положень ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Як встановлено судом, і про це зазначає відповідач, остання виїхала до Швеції в 2015 р. на навчання.
З 05.04.2019 р. відповідач працює викладачем в Міжнародній школі Чіста.
Відповідач посилається на те, що протягом 2015-2021 рр. неодноразово відвідувала матір та знаходилась у спірній квартирі, де залишились її речі.
На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 надає авіаквитки за 28.09.2019 року (Краків, Польща - Київ, Україна), за 04.03.2019 року (Стокгольм, Швеція - Київ, Україна) за 05.07.2016 року (Стокгольм, Швеція - Київ, Україна).
Однак, наявність авіаквитків не підтверджує перетин державного кордону та перебування за місцем реєстрації, а отже такі докази не є належними в розумінні закону.
Натомість згідно інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 20.07.2018 року в`їхала в Україну, а 30.07.2018 року виїхала за межі України. Будь-яка інша інформація про перетин державного кордону відсутня.
Тобто, судом встановлено, що після закінчення навчання відповідач залишилась на проживання в Швеції, працевлаштувалась там і постійно проживає.
Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідач після 30.07.2018 р. перебувала в м.Києві, користувалась квартирою за місцем реєстрації, несла витрати на її утримання, цікавилась житлом, матеріали справи не містять.
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності перешкод у відповідача щодо користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , або що відповідач зверталась до балансоутримувача житла (обслуговуючої організації) з заявою про збереження за нею житла на період її роботи.
Отже, зважаючи на те, що відповідач добровільно залишила квартиру за місцем реєстрації, не несе витрат на її утримання, мешкає та працює тривалий час в іншій країні, суд приходить до висновку, що остання втратила інтерес до житла.
Наявність реєстрації відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу у реалізації нею свого права власності в повному обсязі.
На підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати у справі, що складаються з судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 908 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, на підставі заяви відповідача про перегляд заочного рішення.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя