Справа № 345/3056/22
Провадження № 22-ц/4808/285/23
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Онушканичем В.В. 01 грудня 2022 року в м. Калуш Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 грудня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивачці на підставі договору дарування житлового будинку від 17 грудня 2004 року належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 . В грудні 2013 року нею приватизована земельна ділянка за вказаною адресою, призначена для будівництва і обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1113 га, що належить їй на праві приватної власності. В даному житловому будинку вона зареєстрована та проживає на даний час та являється єдиним власником.

У цьому житловому приміщенні зареєстровані відповідачі. Однак, фактично на даний час в спірному будинку проживає вона (позивачка) та її дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачі не проживають у спірному будинку більше двох років, спільного побуту не ведуть, що підтверджується актом обстеження житла від 05.09.2022 року, не є членами її сім`ї. Нею ніяких перешкод у проживанні відповідачів у спірному будинку не чинилося, вони добровільно більше двох років тому вибули з житла.

Однак, комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Оскільки відповідачі не сплачують зазначені платежі, не виконують всі обов`язки по утриманню будинку, змушена сплачувати їх сама.

Просила визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (а.с.1-6).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 992,40 грн сплаченого судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.145-151).

Не погодившись частково з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що у позовній заяві детально, з посиланням на законні підстави, обґрунтувала підстави, за яких слід визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Відповідачами не спростовано та не доведено протилежного.

Наголошує, що з 2004 року по даний час ніякого спору між нею та відповідачами щодо спірного будинку не було.

Нею надано суду всі необхідні докази не проживання відповідачів у спірному будинку більше двох років, про що складено два відповідних акти. Також надала копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копію договору дарування житлового будинку, свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) тощо. Також нею долучено копії квитанцій про сплату за комунальні послуги, де платником зазначено її (позивачку).

Зазначає, що відповідачі не проводили ремонту у спірному будинку, оскільки в даному будинку не було ремонту більше 10 років. Також ОСОБА_1 жодних меблів до будинку не купувала, газ до будинку не проводила, оскільки це було зроблено нею (позивачкою) та її батьком. Той факт, що ОСОБА_1 виготовила на своє ім`я документацію по газопостачанню, не будучи власницею будинку, є введенням суду в оману.

Не заперечує, що ОСОБА_1 являється її рідною сестрою, а ОСОБА_4 племінницею, ОСОБА_3 чоловік відповідачки. Однак, вони не є членами її сім`ї, не проживають разом з нею, не ведуть спільного господарства, не сплачують комунальні послуги, їх меблів та особистих речей у спірному будинку немає. Окрім того, добровільно покинули будинок у 2019 році, ніяких перешкод у проживанні відповідачів у спірному будинку з її сторони не чинилося, між нею та відповідачами відсутні будь-які угоди про користування даним житловим будинком.

Зазначає, що ОСОБА_1 не надала суду належних медичних документів щодо її хвороби, які б завадили її проживанню у спірному будинку останні два роки. Також не надано інформації про місце проживання її дочки, ОСОБА_4 .

Просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (а.с.154-159).

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до тих же пояснень, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, без надання чітких та обґрунтованих заперечень, які б спростовували висновки суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.174-175).

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Особою, яка подала апеляційну скаргу, і відповідачем ОСОБА_3 рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

У судове засідання не з`явилися особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про причини неявки суд не повідомлено, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення кореспонденції електронною поштою та рекомендованим листом.

Від апелянта ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі у зв`язку із сімейними обставинами та хворобою.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 17 грудня 2004 року, серія ВВТ №278946, посвідченого приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Лесюком П.В., зареєстрованого в реєстрі за №11213, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.8).

Належність спірного будинку на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2 також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме №5982857 від 22.12.2004 року, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на підставі договору дарування від 17.12.2004 року; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.09.2022 року (а.с.9,12).

З довідки від 05.09.2022 року, виданої Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради, встановлено, що у вищевказаному будинку, окрім позивачки ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_5 , зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с. 13).

ОСОБА_1 є сестрою позивачки, ОСОБА_4 племінницею позивачки, ОСОБА_3 колишнім чоловіком сестри позивачки, що визнається сторонами.

В матеріалах справи наявні акти від 05.09.2022 року та від 11.11.2022 року, складені депутатом Савчук О.І. у присутності двох свідків щодо не проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 більше двох років (а.с.14, 92).

Із змісту довідки виконавчого комітету Пійлівського старостинського округу Калуської міської ради Івано-Франківської області від 21.10.2022 року за №157 встановлено, що згідно із записом в погосподарській книзі виконкому Пійлівської сільської ради №4 за 1991-1996 роки, номер об`єкта ПГО 287 за адресою АДРЕСА_1 , в ньому проживали і були зареєстровані: ОСОБА_6 уповноважений власник господарства, ОСОБА_7 дочка, ОСОБА_8 дочка, ОСОБА_9 дочка, ОСОБА_10 онука, ОСОБА_4 онука (а.с.37 -39).

Також в матеріалах справи містяться робочі креслення на газифікацію житлового будинку АДРЕСА_1 від 2001 року, де домовласником зазначено ОСОБА_1 (а.с.41-43).

На аркушах справи 49, 50 є квитанції про сплату за спожитий газ, споживач ОСОБА_2 , платник ОСОБА_1 , датовані 20.03.2019, 24.07.2019, 04.02.2020.

В матеріалах справи наявні виписки із медичної карти ОСОБА_1 щодо стану її здоров`я (а.с.53-55, 57,58).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.06.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрований 07.03.1992 року у Пійлівській сільській раді Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис №5 (а.с.56).

Згідно договору оренди квартири від 12.09.2021 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , остання орендувала квартиру АДРЕСА_2 строком на 1 рік, з 12.09.2021 року по 12.09.2022 року (а.с.61-65).

Відповідно до дублікатів квитанцій, позивачка ОСОБА_2 оплачувала комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 в період 2021-2022 року (а.с.104-132).

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено факт відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрати інтересу зазначених відповідачів до права користування житлом, врахувавши, що іншого житла для проживання вони не мають, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням(частини перша та четверта статті 156 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20 (провадження № 61-8052св21) зазначено, що:

«відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін»;

«у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Звертаючись до суду, позивач просила захистити її права як власника житла шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вони не проживають за місцем реєстрації понад один рік з власної волі.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стверджують, що не втратили інтересу до житла, в якому зареєстровані.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вселилася у спірне житлове приміщення на законних підставах, тривалий час проживають у цьому житлі, сплачують за житлово-комунальні послуги.

Суд вірно не взяв до уваги акти від 05.09.2022 року (а.с.14) та від 11.11.2022 року (а.с.92), оскільки з даних актів не вбачається, чи переривався строк непроживання відповідачів в спірному будинку, а тому дані акти не можуть бути беззаперечним доказом безперервного непроживання відповідачів протягом зазначеного позивачем періоду.

Крім того, врахувавши, що оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом не були встановлені, сам факт наявності актів про непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні від 05.09.2022 року та від 11.11.2022 року не може підтверджувати обставини відсутності відповідачів у спірному житлі без поважних причин, не свідчить про втрату останніми правового інтересу до спірного житла та не є безумовною підставою для позбавлення права відповідачів на житло.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідачі у спірному приміщенні зареєстровані у встановленому законом порядку, є членами сім`ї позивачки, отже, у законний спосіб набули право користування житловим приміщенням.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідачів, які в установленому законом порядку зареєстрували у цьому житлі своє місце проживання, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Факт того, що відповідачі забезпечені іншим житлом, судом не встановлений.

Окрім того, відповідачі не є такими, що самоправно вселились до спірного жилого приміщення.

Так, із матеріалів справи встановлено, що попередній власник житла ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_12 , відповідач ОСОБА_13 і ОСОБА_4 були членами однієї сім`ї, що підтверджується інформацією з по господарської книги за 1991 -1996 роки і відповідачі не вибули із житлового приміщення після зміни власника. Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що не має можливості проживати у житлі через віддаленість від роботи, що є поважною причиною. Ці доводи не спростовані позивачкою. Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позов зазначає, що не проживає у будинку за місцем реєстрації з 2012 року, причини тимчасово відсутності були пов`язані із навчанням, потім роботою, а після повномасштабного вторгнення РФ в Україну вона тимчасово виїхала у Королівство Нідерландів.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, встановивши, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є членами сім`ї ОСОБА_2 та зареєстровані у вказаному будинку, проживають там та іншого житла не мають, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, буде надмірним тягарем та порушуватиме їх право на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання.

Враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не втратили право проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а сам по собі факт набуття ОСОБА_2 права власності на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачами, не може бути підставою для позбавлення їх (відповідачів) права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним будинком з підстав, зазначених у позові.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що позивачка не довела факт відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірному житловому будинку понад рік без поважних причин, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові про визнання їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 21 лютого 2023 року.