Єдиний унікальний номер судової справи:489/1037/20
Номер провадження № 22-ц/812/21/23 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Сидорчук Катериною Анатоліївною

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») до ОСОБА_1 за участю третьої особи - ОСОБА_2 про стягнення боргу зі спадкоємця,

в с т а н о в и л а:

У березні 2020 року АТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача, як спадкоємця, заборгованість за кредитним договором № А010061 від 11 вересня 2008 року у розмірі 167 170,86 грн. в межах вартості успадкованого майна, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 11 вересня 2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № А010061, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 15 000,00 доларів США на строк до 10 вересня 2015 року.

Цього ж дня між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 11 вересня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань 26 лютого 2014 року АТ «Кредобанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення з позичальника і поручителя боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2014 року провадження відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було закрито у зв`язку з їх смертю. Рішенням цього ж суду від 24 жовтня 2014 року позовні вимоги Банку до ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з останнього заборгованість в сумі 165 515,70 грн. та судовий збір у сумі 1 655,16 грн.

Отриманий виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем до виконання, але виконавчі провадження були завершені через відсутність майна в боржника. Повторно виконавче провадження відкрито приватним виконавцем Миколаївської області 11 лютого 2020 року (ВП № 60957379).

Про смерть іпотекодавця ОСОБА_4 АТ «Кредобанк» дізналося лише після винесення ухвали від 13 серпня 2014 року. У зв`язку з цим Банк звернувся до Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області із претензією кредитора до спадкоємців, яка 13 листопада 2014 року повідомила про неможливість надання інформації щодо спадкової справи. 23 лютого 2017 року представник АТ «Кредобанк» повторно звернувся до Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області, яка 29 березня 2017 року відмовила в наданні інформації щодо відкриття спадкової справи. 23 жовтня 2019 року АТ «Кредобанк» подано черговий запит до Вітовської нотаріальної контори Миколаївської області щодо спадкоємців ОСОБА_4 , який залишено без відповіді. Також, 23 лютого 2017 року АТ «Кредобанк» було направлено повідомлення-вимогу до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з приводу відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , на яку отримано відповідь від 30 березня 2017 року про направлення претензії кредитора за належністю до приватного нотаріуса Ягужинської К.Т., якою заведено спадкову справу.

04 жовтня 2019 року та повторно 23 жовтня 2019 року Банк надіслав приватному нотаріусу Ягужинській К.Т. запити відносно спадкоємців ОСОБА_3 , які нотаріусом залишені без виконання.

Про факт визнання за відповідачем права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом Банку стало відомо лише в листопаді 2019 року, після отримання від представника відповідача позовної заяви про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги за договором, визнання зобов`язання за іпотечним договором припиненим.

У зв`язку із цим, 29 січня 2020 року на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором в межах вартості успадкованого майна, яке в добровільному порядку не виконано.

Посилаючись на викладене та на те, що до теперішнього часу заборгованість по кредитному договору не погашена, позивач просив стягнути з відповідача, як спадкоємця, заборгованість в сумі 167 170,86 грн. в межах вартості успадкованого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором А010061 від 11 вересня 2008 року у розмірі 167 170,86 грн. в межах вартості спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , а також судовий збір в сумі 2 507,56 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи, прийняття відповідачем спадщини, до складу якого входить іпотечне майно та не погашення ним в добровільному порядку заборгованості, а також пред`явлення АТ «Кредобанк» вимоги кредитора до спадкоємців відразу після того як Банку стало відомо про смерть поручителя та іпотекодавця, підлягає стягненню з відповідача, як спадкоємця, заборгованість у сумі 167 170,86 грн.

В апеляційній скарзі, яка подана в інтересах відповідача, адвокат Сидорчук К.А. посилаючись на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем фактично в термін, визначений законом не було направлено вимогу спадкоємцю після смерті ОСОБА_4 та після смерті ОСОБА_3 про погашення боргу, а тому відповідач не повинен сплачувати борг за невчасно надіслану вимогу. Повідомлення-вимоги до спадкоємців про погашення боргу були адресовані саме спадкоємцям після смерті ОСОБА_3 , після смерті якого договір поруки припинився у зв`язку зі смертю фізичної особи, а тому спадкоємці ОСОБА_3 не повинні відповідати за борги поручителя ОСОБА_3 . Відповідач спадщину після смерті ОСОБА_4 не приймав, оскільки є її онуком, у 2009 році до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини як і ОСОБА_3 не подавали.

Судом не було досліджено копії або оригінал претензії, яка була надіслана Банком у 2014 році до Жовтневої державної нотаріальної контори до спадкоємців ОСОБА_4 , на підставі якої нотаріус повинен був завести спадкову справу. Зазначає, що 13 серпня 2014 року відповідачу було відомо про смерть поручителів та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину у спадковому реєстрі станом на 25 липня 2018 року відсутні, що свідчить про пропуск кредитором строку визначеного ст. 1281 ЦК України. Крім того, судом було поновлено провадження у справі на підставі заяви відповідача, яка не відповідала дійсним обставинам справи, оскільки не було ще прийнято остаточного рішення за результатами апеляційного розгляду. Також суд послався на постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, яка відсутня в матеріалах справи. Також вказує на те, що суд розглянув справу без повідомлення сторін, до того ж коли тривав судовий розгляд справи ОСОБА_1 перебував за межами України, та не міг надати свої доводи та заперечення до позову, надати додаткові докази по справі.

Зазначає про те, що порука є припиненою, оскільки позивачу достеменно було відомо про прострочення заборгованості ще в 2011 році, а відтак Банк пропустив строк на звернення з вимогою до поручителів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Під час апеляційного розгляду 08 грудня 2021 року від представника ОСОБА_1 адвоката Сидорчук К.А. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі в порядку п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2021 року по справі № 489/1037/20 було зупинено до закінчення розгляду Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду справи № 489/4970/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги за договором, визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими та скасування записів про державну реєстрацію, яке ухвалою Миколаївського апеляційної суду від 18 січня 2023 року поновлено.

У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 11 вересня 2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», а у подальшому АТ «Кредобанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № А010061, за умовами якого останній отримав 15 000 доларів США на поточні потреби строком до 10 вересня 2015 року зі сплатою процентів (а.с.13-14).

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за 159 (а.с. 16-18).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під номером 32699447 міститься запис про іпотеку щодо вказаної квартири на підставі договору про іпотеку від 11.09.2008 №3591, де іпотекодержателем вказаний ВАТ «Кредобанк», боржником - ОСОБА_2 , майновим поручителем - ОСОБА_4 . Також у зазначеному реєстрі під номером 32699427 міститься запис про обтяження на підставі вказаного договору іпотеки. Вид обтяження: заборона на нерухоме майно. Особа, майно якої обтяжується ОСОБА_4 . Додаткові відомості про обтяження: заборона №159 ВАТ «Кредобанк» (а.с. 33-35).

Крім того, 11 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник зобов`язалися нести солідарну відповідальність перед кредитором по зобов`язанням позичальника (а.с.15).

У зв`язку з порушенням позичальником кредитних зобов`язань АТ «Кредобанк» у лютому 2014 року звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення з позичальника та поручителя заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, справа №2/489/1007/14.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2014 року у вказаній справі, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 вересня 2014 року, провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 закрито у зв`язку зі смертю (а.с.10).

Повідомлено Миколаївську міську раду щодо вжиття заходів, передбачених частиною першою статті 1277 ЦК України, щодо майна померлої ОСОБА_4 . У вказаній ухвалі судом було встановлено, що ОСОБА_4 згідно з довідкою Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 03 липня 2014 року була зареєстрована у АДРЕСА_2 зі сторонніми особами, які з нею в родинних стосунках не перебували. До органів нотаріату із заявами про прийняття її спадщини ніхто не звертався.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 , який змінив прізвище з ОСОБА_6 стягнуто на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №А010061 від 11 вересня 2008 в сумі 165 515,70 грн. та витрати на оплату судового збору 1655,16 грн. (а.с.19).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги, яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом зміна боржника в зобов`язанні.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину (частина перша статті 1282 ЦК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

У пункті 69.5 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення статті 1281 ЦК України розповсюджуються і на кредитні зобов`язання, забезпечені іпотекою.

Обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи(пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, Велика Палата Верховного Суду у пункті 46 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц зазначила, що строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги(припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження 14-397цс19)).

Отже при вирішенні спору суд має визначити обсяг відповідальності спадкоємців в межах вартості успадкованого майна, а також дотримання кредитором строків, передбачених статтею 1282 ЦК України.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що після того як АТ «Кредобанк» дізналося про смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_4 його представник неодноразово звертався до Жовтневої (на теперішній час «Вітовська») державної нотаріальної контори Миколаївської області та приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. про надання інформації щодо спадкових справ, заведених після смерті вказаних осіб, для з`ясування кола спадкоємців та направляв претензію кредитора.

Вказані обставини були предметом дослідження Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №489/4970/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Кредобанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги зо договором, визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненим та скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та обтяжень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Кредобанк» відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, під час розгляду цивільної справи №489/4970/19 було встановлено, що ПАТ «Кредобанк» неодноразово (від 05 листопада 2014 року та від 24 березня 2017 року) зверталося до нотаріальних органів з вимогами до спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що свідчать повідомлення-вимоги від 23 лютого 2017 року, 24 березня 2017 року, а також запити про отримання даних щодо спадкоємців від 04 січня 2019 року та від 23 жовтня 2019 року.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої підстави, як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статусу іпотекодавця. Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника - іпотекодавця не припиняється.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, норма статті 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Положення статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця; спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; кредитор повинен пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була майновим поручителем за основним зобов`язанням ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 зобов`язання за договором іпотеки не припинилися, тому що смерть майнового поручителя не впливає на обсяг та порядок виконання боржником основного зобов`язання.

Банк реалізував своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2008 року. Доказів виконання основного зобов`язання за кредитним договором позивачем не надано.

Крім того, позивач не довів, що відповідач пропустив строки пред`явлення вимоги до спадкоємців за договором іпотеки, які встановлені статтею 1281 ЦК України.

Таким чином, ПАТ «Кредобанк» своєчасно пред`явлено вимоги до спадкоємців майнового поручителя шляхом направлення повідомлення про наявність кредиторської заборгованості на адресу нотаріуса.

25 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Ягужинської К. Т. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 , на підставі чого було заведено спадкову справу.

07 серпня 2017 року нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з неподанням правовстановлюючих документів на спадкове майно та доказів того, що ОСОБА_3 постійно проживав з померлою матір`ю за однією адресою.

19 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом про встановлення факту постійного проживання його батька ОСОБА_3 з його матір`ю ОСОБА_4 до дня її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 та просив суд визнати за ним право власності на квартиру у порядку спадкування за законом після смерті батька.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2019 року вказані позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено (а.с. 20-21).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під номером 32699447 міститься запис про іпотеку щодо вказаної квартири на підставі договору іпотеки від 11.09.2008 №3591, де іпотекодержателем вказаний ВАТ «Кредобанк», боржником - ОСОБА_2 , майновим поручителем - ОСОБА_4 . Також у зазначеному реєстрі під номером 32699427 міститься запис про обтяження на підставі вказаного договору іпотеки. Вид обтяження: заборона на нерухоме майно. Особа, майно якої обтяжується ОСОБА_4 . Додаткові відомості про обтяження: заборона №159 ВАТ «Кредобанк».

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення суду (а.с.34-35).

29 січня 2020 року на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором в межах вартості успадкованого майна, яке в добровільному порядку не виконано (а.с.36).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Так єдиним доказом, який міститься в матеріалах справи щодо оцінки нерухомого майна є іпотечний договір від 11 вересня 2008 року, укладений між Банком та ОСОБА_4 в пункті 1.5. якого, загальна заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами у сумі 181 892,70 грн.

Інших належних та допустимих доказів щодо вартості квартири АДРЕСА_1 на час розгляду справи, матеріали справи не містять.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача як спадкоємця майнового поручителя заборгованості за кредитним договором № А010061 від 11 вересня 2009 року у розмірі 167 170,86 грн. в межах вартості спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем в термін, визначений законом не було направлено вимогу спадкоємцю після смерті ОСОБА_4 та після смерті ОСОБА_3 про погашення боргу, судом не було досліджено копії або оригінал претензії, яка була надіслана Банком у 2014 році до Жовтневої державної нотаріальної контори до спадкоємців ОСОБА_4 на підставі якої нотаріус повинен був завести спадкову справу та про пропуск кредитором строку визначеного ст. 1281 ЦК України на увагу не заслуговують, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до АТ «Кредобанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги за договором, визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненим та скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та обтяжень, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року було встановлено, що ПАТ «Кредобанк» своєчасно пред`явлено вимоги до спадкоємців майнового поручителя шляхом направлення повідомлення про наявність кредиторської заборгованості на адресу нотаріуса.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу без повідомлення сторін, до того ж коли тривав судовий розгляд справи ОСОБА_1 перебував за межами України, та не міг надати свої доводи та заперечення до позову не можуть бути прийняті до уваги, оскільки під час розгляду справи приймала участь представник відповідача адвокат Луконіна Н.В.

Доводи про те, що судом було поновлено провадження у справі на підставі заяви відповідача, яка не відповідала дійсним обставинам справи, оскільки не було ще прийнято остаточного рішення за результатами апеляційного розгляду не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на момент ухвалення рішення у даній справі, 23 грудня 2020 року Миколаївським апеляційним судом було прийнято постанову у справі №489/4970/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання кредитора таким, що втратив право вимоги за договором, визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими та скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та обтяження.

Посилання в апеляційній скарги на припинення поруки не заслуговує на увагу з огляду на те, що стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Разом з тим, вирішуючи питання про судові витрати та стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 507,56 грн. суд не мав можливості врахувати, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання (а.с.158) та відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, а відтак на підставі положень ст. 141 ЦПК України понесені АТ «Кредобанк» судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 507,56 грн. за подачу позову слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, рішення суду в частині судових витрат на підставі п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК підлягає зміні, в іншій частини - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану в його інтересах адвокатом - Сидорчук Катериною Анатоліївною задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2021 року в частині судових витрат змінити.

Компенсувати понесені Акціонерним товариством «Кредобанк» судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 507,56 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.