Справа № 201/3018/21
Провадження № 2/201/335/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Данильченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача та пояснень третіх осіб

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 березня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності, в якому просила суд:

Витребувати з чужого незаконного володіння ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на:

-квартиру загальною площею 669,9 кв.м., житловою площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

-паркувальне місце № 146, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

-паркувальне місце № 147, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

Визнати протиправним і скасувати наступні записи про право власності:

-запис№ 18111690 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно квартиру загальною площею 669,9 кв.м., житловою площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»;

-запис № 18111712 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № 146, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»;

-запис № 18111724 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № 147, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належать квартира АДРЕСА_3 , а також паркувальні місця №146 та АДРЕСА_4 .

Право власності на вказану квартиру та паркомісця було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради 12 лютого 2010 року.

04 квітня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000521 за яким Банк надав ОСОБА_4 , кредит у розмірі 1 645 316,20 доларів США строком до 03 квітня 2026 року. В забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , того ж дня укладено договір іпотеки № DNHLGB00000521 відповідно до якого ОСОБА_3 , передала в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, в 2020 році з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно Позивачу стало відомо, що ще 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем, було здійснено реєстрацію права власності за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» (Код ) на квартиру АДРЕСА_5 , та паркувальні місця № 146 та АДРЕСА_6 в цьому будинку, тобто на майно, яке належить ОСОБА_3 на праві власності, та яке перебуває в іпотеці у АТ КБ «Приватбанк» (номери записів про право власності: 18111690, 18111712 та 18111724).

При цьому, в якості підстави для виникнення права власності ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на спірне нерухоме майно зазначений Договір іпотека від 04 квітня 2006 року, тобто Договір, який Позивач укладала з ПАТ КБ «Приватбанк».

Позивач зазначає, що вона не укладала жодних договорів з ПАТ ««Страхова компанія «Інгосстрах», що стосується спірного нерухомого майна. Крім того, відповідно до інформації, отриманої від АТ КБ «Приватбанк», між АТ КБ «Приватбанк» і ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» також не укладалось жодних договорів про відступлення прав та обов`язків за Договором іпотеки чи Кредитним договором (т. 1 а.с. 1-12).

02 серпня 2021 року представником відповідача надано пояснення, в яких останній заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши про те, що 01 жовтня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (Страховик) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (Страхувальник) був укладений договір страхування кредитів №12/10/01-01К (надалі Договір страхування), відповідно до п. 1.1. якого предметом договору страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном Страхувальника.

Згідно з умовами цього Договору Страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати Страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, а Страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконати інші умови цього Договору (п. 1.2. Договору страхування).

Відповідно до п. 2.1. Договору страхування об`єктом страхування є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані зі збитками, які завдані Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в Додатку №1 до Договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між Страхувальником та Позичальниками (надалі Кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно Додатку №1 до Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору страхування страхова сума щодо кожного Позичальника та кожного Кредитного договору зазначена в Додатку №1 до Договору.

Пунктом 4.2. Договору страхування передбачено, що у разі настання страхового випадку Страховик зобов`язаний виплатити Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі, який дорівнює розміру прямого дійсного збитку, понесеного Страхувальником, але не більше розміру страхової суми, передбаченої у Додатку №1 до Договору, щодо відповідних Позичальника та Кредитного договору.

Згідно з підпунктом 5.2.6. пункту 5.2. Договору страхування Страхувальник зобов`язаний у разі, якщо Страховиком були здійснені виплати страхового відшкодування за цим Договором, протягом 2 робочих днів з моменту отримання страхового відшкодування передати Страховику документи, необхідні для реалізації Страховиком передбаченого ст. 27 Закону України «Про страхування» права вимоги до Позичальника.

Відповідно до п. 6.7. Договору страхування після виплати страхового відшкодування за даним Договором до Страховика в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке Страхувальник має до Позичальника.

17 січня 2013 року між Страховиком та Страхувальником була укладена додаткова угода до Договору страхування кредитів №12/1001-01 К від 01 жовтня 2012 року.

Зазначеною додатковою угодою був викладений в новій редакції перелік позичальників та кредитних договорів (Додаток №1 до Договору), серед яких значиться ОСОБА_4 , позиковий рахунок НОМЕР_1 , сума заборгованості за кредитом 11 972 800,00 грн., період дії кредитної угоди з 04 квітня 2006 року по 03 квітня 2026 року, страхова сума 23 860 000,00 грн.

16 грудня 2016 року до ПрАТ «СК «Інгосстрах» надійшла заява Страхувальника про страхову подію (вих. №08.4.1.1/3-292 від 16грудня 2016 року), в якій повідомляється про настання страхового випадку згідно умов кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, що стався при наступних обставинах: позичальник ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору та не здійснив погашення у зазначений строк. До заяви додано копію кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04квітня 2006 року та договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року.

Згідно з страховим актом №1577 Б/К від 16 грудня 2016 року було визнано неповернення кредиту ОСОБА_4 у встановлені кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року строки внаслідок неплатоспроможності останнього, страховим випадком. Розмір страхового відшкодування становить 23 860 000,00 грн.

Виплата страхового відшкодування в зазначеній сумі на рахунок Страхувальника підтверджується платіжним дорученням №G1217L00S4 від 16 грудня 2016 року.

Враховуючи, що Договір страхування є договором майнового страхування, до нього слід застосовувати норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Так, відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Окрім цього, Відповідач посилається на пропуск Позивачем строку позовної давності для звернення із зазначеним позовом у даній справі (т. 1 а.с. 149-151, 129-131).

11 листопада 2021 року третьою особою АТ КБ «Приватбанк» надано суду письмові пояснення в яких проти позову заперечували та підтримали позицію відповідача. Додатково зазначивши, що порушення зобов`язань ОСОБА_4 підтверджується рішенням суду Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в справі № 199/6135/15ц, за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором DNHLGB00000521 від 04 червня 2006 року , що набрало законної сили.

22 серпня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено судове рішення в справі № 199/6135/15ц, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHLGB00000521 від 04 червня 2006 року задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGB00000521 від 04 червня 2006 року станом на 26 серпня 2014 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та відсотками у розмірі 1721184 (один мільйон сімсот двадцять одну тисячу сто вісімдесят чотири) долари США 14 (чотирнадцять) центів, що станом на 22 серпня 2016 року еквівалентно 43 481 311 (сорока трьом мільйонам чотириста вісімдесяти одній тисячі триста одинадцяти) гривням 07 (семи) копійкам; за пенею у розмірі 915 584 (дев`ятсот п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 87 (вісімдесят сім) гривень, (копія рішення додається)

Враховуючи вищевикладене, АТ КБ ПриватБанк мав обґрунтовані і належні підстави для звернення до ПрАТ «СК «ІНГОССТРАХ» з заявою про страхову подію і отримання страхової виплати відповідно до умов договору страхування кредитів № 12/10/01-01К.

Отже, відповідно до ст. 27 ЗУ Про страхування до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно до п. 6.7 договору страхування кредитів № 12/10/01-01К, після виплати страхового відшкодування за даним Договором до Страховика в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке Страхувальник має до Позичальника.

Враховуючи викладене, до ПрАТ СК ІНГОССТРАХ перейшло право вимоги за кредитним договором № DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року у обсязі виконаного зобов`язання, у тому числі і за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_3 .

Відповідно до іпотечного застереження, передбаченого умовами договору, ПрАТ СК ІНГОССТРАХ звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності з урахуванням положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ Про страхування (т. 1 а.с. 189-190).

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович правом на надання письмових пояснень не скористався.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 березня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 63).

24 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову (т. 1 а.с. 71-76).

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду заява про забезпечення позову була передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 89).

29 березня 2021 року ухвалою суду частково задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с .90-94).

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності (т. 1 а.с. 64-65).

29 березня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 66-68).

12 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 129-131).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 132-133).

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Суд зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Фактичні обставини встановленні судом

04 квітня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000521, за яким було надано ОСОБА_4 кредит у розмірі 1 645 316,20 доларів США строком до 03 квітня 2026 р. (надалі кредитний договір № DNHLGB00000521 від 04.04.2006 р.).

04 квітня 2006 року в забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000521, відповідно до якого ОСОБА_3 було передано Приватному акціонерному товариству «Комерційний банк «Приватбанк» в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого не завершено, а саме: квартири АДРЕСА_3 та паркувальних місць № 146, 147, розташованих в будівлі житлового комлексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . (надалі договір іпотеки №DNHLGB00000521 від 04.04.2006 р.).

01 жовтня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (Страховик) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Страхувальник) був укладений договір страхування кредитів №12/10/01-01К (надалі Договір страхування).

Пунктом 1.1. Договору страхування передбачено, що предметом договору страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном Страхувальника.

Згідно з умовами цього Договору Страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати Страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, а Страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконати інші умови цього Договору (п. 1.2. Договору страхування).

Відповідно до п. 2.1. Договору страхування об`єктом страхування є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані зі збитками, які завдані Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в Додатку №1 до Договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між Страхувальником та Позичальниками (надалі Кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно Додатку №1 до Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору страхування страхова сума щодо кожного Позичальника та кожного Кредитного договору зазначена в Додатку №1 до Договору.

Пунктом 4.2. Договору страхування передбачено, що у разі настання страхового випадку Страховик зобов`язаний виплатити Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі, який дорівнює розміру прямого дійсного збитку, понесеного Страхувальником, але не більше розміру страхової суми, передбаченої у Додатку №1 до Договору, щодо відповідних Позичальника та Кредитного договору.

Згідно з підпунктом 5.2.6. пункту 5.2. Договору страхування Страхувальник зобов`язаний у разі, якщо Страховиком були здійснені виплати страхового відшкодування за цим Договором, протягом 2 робочих днів з моменту отримання страхового відшкодування передати Страховику документи, необхідні для реалізації Страховиком передбаченого ст. 27 Закону України «Про страхування» права вимоги до Позичальника.

Відповідно до п. 6.7. Договору страхування після виплати страхового відшкодування за даним Договором до Страховика в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке Страхувальник має до Позичальника.

17 січня 2013 року між Страховиком та Страхувальником була укладена додаткова угода до Договору страхування кредитів №12/1001-01 К від 01 жовтня 2012 року.

Зазначеною додатковою угодою був викладений в новій редакції перелік позичальників та кредитних договорів (Додаток №1 до Договору страхування), серед яких значиться ОСОБА_4 , позиковий рахунок НОМЕР_1 , сума заборгованості за кредитом 11 972 800,00 грн., період дії кредитної угоди з 04 квітня 2006 по 03 квітня 2026, страхова сума 23 860 000,00 грн.

22 серпня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено судове рішення в справі № 199/6135/15ц, що набрало законної сили, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року станом на 26 серпня 2014 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та відсотками у розмірі 1 721 184 (один мільйон сімсот двадцять одну тисячу сто вісімдесят чотири) долари США 14 (чотирнадцять) центів, що станом на 22 серпня 2016 року еквівалентно 43481311 (сорока трьом мільйонам чотириста вісімдесяти одній тисячі триста одинадцяти) гривням 07 (семи) копійкам? за пенею у розмірі 915584 (дев`ятсот п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 87 (вісімдесят сім) гривень.

16 грудня 2016 року до ПрАТ «СК «Інгосстрах» надійшла заява Страхувальника про страхову подію (вих. №08.4.1.1/3-292 від 16.12.2016 року), в якій повідомляється про настання страхового випадку згідно умов кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, що стався при наступних обставинах: позичальник ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору та не здійснив погашення у зазначений строк. До заяви додано копію кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року та договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року.

Згідно з страховим актом №1577 Б/К від 16 грудня 2016 року було визнано неповернення кредиту ОСОБА_4 у встановлені кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року строки внаслідок неплатоспроможності останнього, страховим випадком. Розмір страхового відшкодування становить 23 860 000,00 грн.

Виплата страхового відшкодування в зазначеній сумі на рахунок Страхувальника підтверджується платіжним дорученням №G1217L00S4 від 16 грудня 2016 року.

18 грудня 2016 р. державним реєстратором приватним нотаріусом Вербою В.М. було здійснено державну реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 р. на наступні об`єкти нерухомого майна: квартиру, загальною площею 669,9 кв.м, житловою площею 645,6 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); паркувальне місце №146, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); паркувальне місце №147, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Виходячи з наданих на виконання Ухвали суду витребування доказів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.С. копій документів, реєстрація право власності на вищезазначені об`єкти нерухомого майна була здійснена на підставі наступних документів:

- заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грнудня 2016 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 та паркувальні місця № 146, АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 2-4);

- листа ПАТ СК «Інгосстрах» на адресу ОСОБА_4 , яким Відповідач повідомив про виплату страхового відшкодування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 23 860 000,00 грн. та наявність регресної вимоги до ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 5);

- заяви АТ КБ «Приватбанк» до ПРАТ «СК «Інгосстрах» про страхову подію від 16 грудня 2016 (т. 2 а.с. 6);

- платіжного доручення №G1217L00S4 від 16 грудня 2016 року щодо виплати страхового відшкодування ПАТ КБ «ПРИВАТБАН» в сумі 23 860 000,00 грн. (т. 2 а.с. 7);

- договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 року (т. 2 а.с. 8-10);

- додатку №1 до договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 з переліком позивальників та кредитних договорів (т. 2 а.с. 11-12);

- Додаткової угоди від 10 січня 2013 року до договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 про зміну переліку позичальників та кредитних договорів, вказаного в додатку №1 до зазначеного договору (т. 2 а.с. 13-15);

- страхового акту №1577 Б/К від 16 грудня 2016, яким встановлено, що ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року (т. 2 а.с. 16).;

- нотаріально посвідченого договору іпотеки № DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 р., укладеного між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_8 , а також паркувальні місця №146 та АДРЕСА_6 за вказаною адресою (т. 2 а.с. 17-20).

- кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006, відповідно до умов якого ЗАТ «КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі 1 951 640,78 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на строк до 03.04.2026 р. включно з метою оплати по договору про спільну діяльність з будівництва житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамбля « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_7 ) №40-Ю/3 від 12 січня 2006 р.; оплати по договору про спільну діяльність з будівництва житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамбля « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_7 ) №146/147-11-А від 12 січня 2006 р., укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Перспектива Інвестмент» (т. 2 а.с. 21-26).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Договір страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 р., укладений між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», є договором майнового страхування, до нього слід застосовувати норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Так, відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

В постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі №6-2598цс15 вказано, що перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Разом з тим статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-2471цс15 та постанові від 18.05.2016 року у справі №6-2809цс15 також зазначив: «Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зважаючи на ту обставину, що позивач (страхова компанія), виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, то спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюють саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Оскільки у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.».

У постанові Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №910/8392/16 зазначається: «Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав».

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, права кредитора за кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року та договором іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, що був укладений з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №DNHLGB00000521, після сплати страхового відшкодування перейшли до ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ».

Але, відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Тобто відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається.

У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекодержателем.

Згідно із частиною 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку», взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Водночас за змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством.

Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Наведене відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 № 915/1067/20, від 26.02.2020 у справі № 751/2322/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 569/16312/17-ц, від 27.08.2019 у справі № 911/2392/17, від 12.10.2020 у справі № 15/148-10/4045.

З наданих сторонами, а також з витребуваних від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради документів вбачається, що нотаріально посвідчений правочин про відступлення прав за іпотечних договором не укладався.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи вищезазначене, станом на 18 грудня 2016 р., коли на підставі Рішень державного реєстратора приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. було здійснено реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на квартиру АДРЕСА_3 , паркувальних місць № 146 та АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» ще не набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, в порядку, визначеному законодавством. Враховуючи зазначене, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» набуло право власності на оспорювані об`єкти нерухомого майна без належних правових підстав, що свідчить про обґрунтованість позовної вимоги Позивача стосовно витребування із чужого незаконного володіння Відповідача нерухомого майна: квартири АДРЕСА_3 , паркувальних місць № 146 та АДРЕСА_4 , на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Стосовно позовних вимог Позивача про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за Позивачем та визнання протиправними і скасування записів про державну реєстрацію права власності Відповідача на квартиру АДРЕСА_3 , паркувальні місця № 146 та АДРЕСА_4 , то суд вважає її неефективними способами захисту прав Позивача з огляду на наступне.

У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги є неефективними.

Враховуючи зазначене, а також те, що Позивачем також було заявлено позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, позовна вимога Позивача стосовно визнання права власності на об`єкти нерухомого майна: квартиру, загальною площею 669,9 кв.м, житловою площею 645,6 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); паркувальне місце №146, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); паркувальне місце №147, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) є неефективним способом захисту.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19 зроблено висновок щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, згідно з яким: «у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 і на час ухвалення судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, а отже цей спосіб захисту неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20), від 10 листопада 2021 у справі № 361/3659/18 (провадження № 61-16570св20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Отже, ураховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за Позивачем та визнання протиправними і скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за Відповідачем є неефективними способами захисту прав Позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині.

Одночасно з цим, суд встановив порушення Позивачем строку позовної давності при поданні позовної заяви за усіма позовними вимогами, в тому числі, і за позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є віндикаційним позовом і на нього поширюються приписи щодо застосування строку позовної давності. Вказана правова позиція зазначена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду від 28.11.2018 по справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18), суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Як свідчить зміст позовної заяви, з посиланням на дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, представник Позивача вказує, що в 2020 році Позивачу стало відомо, що ще 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. було здійснено реєстрацію права власності за ПРАТ «СК «Інгосстрах» на квартиру АДРЕСА_3 та паркувальні місця АДРЕСА_9 та АДРЕСА_4 , які належать Позивачу.

Відповідач та АТ КБ «Ппиватбанк» заперечує стосовно зазначеного та подав заяву про застосування у справі позовної давності, адже вважає, що строк позовної давності при поданні позовної заяви Позивачем порушений, так як Позивач міг довідатись про порушення його прав ще 18 грудня 2016 р.

Позивача проти заяви про застосування у справі позовної давності заперечував, зазначив, що чинне законодавство не зобов`язує особу власника майна щоденно перевіряти стан та приналежність цього майна йому, або чи не вчинено будь-якою третьою особою будь-яких незаконних дій його майна, а також посилався на користування спірним майном з посиланням на копії доданих до заперечень договору оренди паркувального місця від 01 квітня 2016 із актами приймання-передачі, Договору №79-17 про надання послуг охорони від 01 червня 2017, Звіту №0412.1/17 про оцінку вартості майна від 04 грудня 2017, дизайн-проекту квартири віл 10 жовтня 2017, договору про надання послуг від 17 травня 2017 з додатками.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного суду від 12 квітня 2022 року по справі № 761/31873/19-ц (провадження № 61-21350св21), від 21 січня 2022 року по справі № 308/334/20-ц (провадження № 61-17518св21).

Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Позивач у даній справі не надав належних доказів спростування презумпції обізнаності про стан своїх майнових прав як власника нерухомого майна та не довів наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про своє порушене право з моменту його безпосереднього порушення 18 грудня 2016 року.

При цьому, суд враховує, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є офіційними, публічними та загальнодоступними (ст. ст. 1- 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Таким чином, Позивач мав можливість дізнатися про зміну власника вищезазначених об`єктів нерухомості ще з 18 грудня 2016 року.

Окрім того, в матеріалах справи наявні додаткові докази, надані Відповідачем, стосовно обізнаності Позивача стосовно факту порушення його прав до 2020 р. Зокрема, про це свідчить те, що витрати на утримання зазначеного майна з 01 січня 2017 року і на даний час сплачуває не Позивач, який як власник майна зобов`язаний був це здійснювати, а саме Відповідач, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями.

Посилання Позивача на укладені Договори та інші документи, додані до заперечень на заяву про застосування позовної давності, не підтверджує факт неможливості знати про перехід права власності на спірне майно до ПРАТ СК «Інгосстрах», а навпаки підтверджує об`єктивну можливість дізнатись про зміну власника.

З огляду на всі вищезазначені фактичні обставини, Позивач міг пред`явити даний позов протягом трьох років з дня державної реєстрації права власності на спірні об`єкти за новим власником, тобто з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року, а тому строк позовної давності Позивачем було пропущений за усіма позовними вимогами, зокрема і за позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідача.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, суд приходить до висновку про неефективність позовних вимог Позивача про визнання права власності та визнання протиправними і скасування записів про право власності, а також про застосування пропуску строку позовної давності звернення до суду до позовних вимог Позивача, а тому відмову у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови позову - на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 13 березня 2023 року

Суддя С.О. Демидова