КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року місто Київ.

Справа № 757/42452/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/100/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О. В.,

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретаря судового засідання: Вєтчінової О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року (ухвалене у складі судді Вовк С. В., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», про захист прав споживачів, стягнення процентів, 3 % річних та пені,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів, 3 % річних та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилається на те, що

13.05.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» № SAMDN6844, за яким передала банку 41 333, 68 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF68, за яким передала банку 30 000, 00 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF83, за яким передала банку 31 000, 00 дол. США.

На весні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки Позивача були безпідставно заблоковані Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання доступу до належних Позивачці коштів та нарахованих по ним відсоткам вона неодноразово зверталася до банку із вимогами поновити їй доступ до рахунків, але дані вимоги банком виконані не були.

24 листопада 2017 р. в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (у м. Дніпро) отримано заяву позивача від 17 листопада 2017 р. про розірвання депозитних договорів, видачу вкладів, нарахованих відсотків за вкладами.

У зв`язку із тим, що заява від 17 листопада 2017 р. банком була не задоволена позивач звернулася до суду із позовом про стягнення належних їй депозитів, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р., у справі № 754/16095/17, позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладів з не нарахованими відсотками, пенею та відсотками за прострочення за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 року в розмірі 61 107, 06 дол. США; за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 року в розмірі 42 223, 89 дол. США; за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 року в розмірі 43 631, 36 дол. США.

Постановою Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2019 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. та постанова Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. залишені без змін.

24 січня 2020 р. присуджені судом кошти (у гривневому еквіваленті) були зараховані, у рамках примусового стягнення, на рахунок позивача.

Враховуючи, що у рамках справи № 754/16095/17 відсотки за договорами були стягнуті за період до 31 липня 2018 р., а договори є діючими до моменту їх фактичного виконання, Позивач просив стягнути відсотки за договорами за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р., а саме: 3 005, 88 дол. США відсотків за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р., 3 557, 26 дол. США відсотків за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. та 3 675, 84 дол. США відсотків за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.

Позивачка просить стягнути 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р., а саме: 924, 89 дол. США за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р., 1 333, 97 дол. США за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. та 1 378, 44дол. США за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.

Також просила стягнути пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16 жовтня 2019 р. по 23 січня 2020 р., у загальному обсязі 245 400, 00 дол. США. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

За договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р.: 3 005, 88 дол. США відсотків, за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня2020 р.; 924, 89 дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 500 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16 жовтня 2019 р. по 23 січня 2020 р.;

За договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.: 3 557, 26 дол. США відсотків, за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 3 557, 26 дол. США відсотків, за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 1 333, 97 дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 300 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16 жовтня 2019 р. по 23 січня 2020 р.;

За договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.: 3 675, 84 дол. США відсотків за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 1 378, 44дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 300 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16 жовтня 2019 р. по 23 січня 2020 р.;

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ «Приват Банк» 24 жовтня 2022 року, згідно поштової відмітки, направило на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що договори банківських вкладів є розірваними з моменту подання позивачкою заяви про дострокове розірвання договорів, а тому у суду були відсутні підстави для стягнення відсотків та пені. Крім того, вказують, що після ухвалення рішення суду про стягнення вкладу, позивач вже не є споживачем послуг, а тому Закон "Про захист прав споживачів " не підлягав до застосування. Подібний висновок зроблено в Постанові Великої Палати від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17

Також звертають увагу, що суд першої інстанції безпідставно нараховував пеню на суми вкладів, що суперечить висновку Великої Палати в постанові від 25 січня 2022 року в справі 761/16124/15-ц

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на те, що суд дійшов вірного висновку, що договірні зобов`язання не припинені, оскільки не існує рішення суду про їх розірвання, банк не задовольнив заяву про повернення вкладів, пославшись, що вона не належно оформлена, а також тривалий час не виконував рішення суду. Оскільки за законом та договором вклад нараховується до дня його повернення, то суд правомірно стягнув відсотки, а також вірно врахував релевантну практику Верховного Суду з приводу того, що ухваленням рішення не припиняються зобов`язання банку по поверненню вкладу, а тому позивачу правомірно була стягнута пеня, розмір якої було зменшено на підставі ст. 551 ЦК України, до розміру відсотків, які заборгував банк, у зв`язку з не виконанням свого обов`язку повернути вклад.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку Кобзар Ю.Б. доводи скарги підтримав. Представник позивача Дугін Д.А. проти задоволення скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за договорами банківських вкладів.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516)).

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III встановлено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Змістом договорів підтверджується, що вони є договорами банківського строкового вкладу.

У випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу Клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується не одноразово без заяви Клієнта до банку. При цьому відлік нового строку вкладу та нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Задовольняючи вимоги про стягнення відсотків за договорами банківських вкладів. суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 9, 75 % річних.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 8 % річних.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 8 % річних.

Відповідач не повідомляв Позивача про зменшення розміру процентів на зазначені вище вклади.

Відсотки по усім договорам банківського вкладу повинні бути розраховано за ставками зазначеними у договорах до повернення вкладу Позивачу.

У рамках справи № 754/16095/17 відсотки за договорами були стягнуті за період до 31 липня 2018 р., а договори є діючими до моменту їх фактичного виконання. Таким чином, враховуючи, що фактичне виконання договорів відбулося у день зарахування стягнутих коштів на рахунок Позивачки (24 січня 2020 р.) суд стягнув відсотки за вкладами за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, з огляду на наступне.

Задовольняючи вимоги про стягнення відсотків за договорами вкладів, суд виходив з того, що такі договори не були розірвані, вклад не був повернутий, а тому відсотки за договорами мають нараховуватись до дня повернення вкладу. Суд також вважав, що строк вкладу продовжувався без заяви клієнта до банку.

Заяву про повернення вкладу, суд не врахував, так як вона не була прийнята банком, через її не належне оформлення, вклад за такою заявою до 23 січня 2020 року повернуто не було.

Суд першої інстанції вірно зазначив та встановив, що договори на підставі яких позивач просив стягнути відсотки є договорами банківського строкового вкладу.

Разом з тим висновок суду про те, що вклади автоматично є продовженими, з огляду на те, що позивач не заявляла банку про відмову від продовження строку вкладу і з огляду на те, що вклади не були повернуті до 24 січня 2020 року є помилковим.

Зі змісту постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року, якою було залишено без змін рішення Деснянського суду від 06 листопада 2018 року, яким на користь позивача було стягнуто увесь вклад по всім трьом договорам, вбачається, що позивач з позовом про стягнення вкладів звернувся у грудні 2017 року.

Таке звернення з позовом є відмовою від продовження строку вкладу, а тому у банку були відсутні підстави нараховувати відсотки, визначені договором на вклад, який вкладник просить повернути, відмовившись від продовження договору.

Суд також враховує, що з дати ухвалення рішення з листопада 2018 року про стягнення вкладів за всіма трьома договорами, права позивача, які безумовно були порушені не виконанням такого рішення до січня 2020 року, захищені судом в передбачений Законом спосіб, шляхом стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Позивач же в даній справі за один і той же період просив стягнути і відсотки по ст. 625 ЦК України і відсотки визначені договорами, розміри яких наведені вище.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду в частині стягнення відсотків за договорами не відповідає, а тому воно відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Стосовно вирішення позовних вимог про стягнення пені.

У Постановах від 11 травня 2016 р. у справі N 6-37цс16, від 7 грудня 2016 р. у справі N 6-362цс16, від 13 вересня 2017 р. у справі N 6-1881цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р., у справі № 761/26293/16-ц, зазначено, що: «Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р., у справі № 761/26293/16-ц, Велика Палата зазначила, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення депозиту стягується з банка за увесь час порушення зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 р., у справі № 320/5115/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від даних висновків.

Таким чином суд встановив, що вимога Позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною та обґрунтованою.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що висновки суду про наявність підстав для стягнення пені, за заявлений в позові період, відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що договори банківських вкладів є розірваними, а тому відсутні підстави для стягнення пені на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" до моменту повернення всіх вкладів, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Пеня має превентивну функцію. Загроза її неухильного накладення має призводити до втрати економічного інтересу в порушенні зобов`язання. Застосування пені (ії нарахування та вимога стягнення) до встановленого факту порушення зобов`язання (до дня, в який банк мав виконати своє зобов`язання перед вкладником з повернення вкладу та відсотків, але цього не зробив, є неможливим), оскільки встановлення факту порушення зобов`язання має бути втілено певними діями кредитора/вкладника, зверненням вкладника до банку із вимогою про повернення вкладу/заявою про розірвання договору та видачу вкладу. Лише після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або видачу вкладу та невиконанням банком даної заяви протягом 2-х днів після її отримання, з`являється конкретна дата, відносно якої можна із 100-відсотковою впевненістю стверджувати, що з`явився момент порушення виконання зобов`язання.

Пеня є змінною величиною й залежить тільки від часу, на який боржник прострочив виконання, тому відмова споживача від договору банківського вкладу або його розірвання на підставі рішення суду не зумовлює такий правовий наслідок для вкладника (споживача), як відсутність підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В Постанові від 9 листопада 2021 р. Велика Палата ВС дійшла висновку, що пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У Постанові від 9 листопада 2021 р. зазначено, що договори, укладені між Позивачами та банком, є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання («Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. … Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.».

Зі змісту Постанови від 9 листопада 2021 р. вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Якщо вважати, що споживчі правовідносини між банком та вкладником припиняються після отримання банком заяви вкладника про розірвання депозитного договору, а договір є розірваним за ініціативою вкладника, в результаті чого дія Закону України «Про захист прав споживачів» на взаємовідносини між банком та вкладником припиняється, тоді взагалі є неможливим застосування до банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові від 20 березня 2019 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.».

З цього вбачається, що пеня, як міра відповідальності, починає свій перебіг після встановлення факту порушення. Тобто встановлення факту порушення виконання зобов`язання є обов`язковою передумовою для початку терміну нарахування пені.

У постанові від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15) Велика Палата Верховного Суду дійшли до висновку, що: «Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу».

У п. № 66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15-ц), відповідаючи на питання: «Чи можна вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника, та чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів у разі невиконання банком рішення суду на час звернення вкладника до суду?», Велика Палата зазначила, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Доводи апеляційної скарги з приводу стягнення судом пені, яка була нарахована на вклад, а не на відсотки є безпідставні та не враховуються апеляційним судом з огляду на таке.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договором банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківських рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту ( за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий розмір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не можу бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2016 року у справі №180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 у справі №761/14537/15-ц, та не вбачала підстав для відступу від них.

Кошти, внесені за договором банківського вкладу не можна вважати вартістю послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачу, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги та відповідно, не можуть бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу або від доходу в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 22 лютого 2022 року в справі №757/63364/19.

У Постанові від 26 квітня 2022 р. (справа № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання та зазначив, що: «Проте на час подання позову вказане рішення суду Банк не виконав, а кошти йому не повернуті, а тому відповідач зобов`язаний компенсувати за час затримки виплати пеню, три проценти річних та інфляційні витрати».

У Постанові від 22 червня 2022 р. (справа № 219/6058/18, провадження № 61-1012св20), Верховний Суд залишив у силі постанову суду апеляційної інстанцій, яким було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про повернення вкладу та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Письмових поясненнях представника Позивачки адвоката Д. А. Дугінова, поданих через канцелярію суду 27 липня 2022 р., навів відкориговані розрахунки пені, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15-ц). Базою для нарахування пені у даних розрахунках слугує обсяг відсотків присуджених рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року.

Відповідно до даних розрахунків стягненню підлягає: 28 753, 56 дол. США пені за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р., 45 781, 02 дол. США пені за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р. та 27 826, 02 дол. США пені за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.

Суд надав належну оцінку таким розрахункам.

Разом із цим частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання суд вірно застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та зменшив розмір пені, що підлягає стягненню за заявлений позивачем період

до 300 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених рішенням суду відсотків за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.), 500 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р.) та до 300 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.).

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) є пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права Позивача.

Одночасно, даний підхід ґрунтується на сталій судовій практиці судів, в тому числі Верховного Суду.

Твердження Відповідача про те, що договори є розірваними з моменту звернення Позивача до банку із заявою про розірвання договорів, суд відхиляє, як безпідставні, адже, як вбачається з листа самого банку від 19 грудня 2017 р., останній підтвердив невідповідність цієї заяви вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв.

Доводи апеляційної скарги та посилання на необхідність відмови в позові про стягнення пені з огляду на висновки Верховного Суду у справі № 320/5115/17, колегія суддів не приймає.

У даній справі Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи схожу, але не ідентичну справу, зазначила наступне:

«Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року.

Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини».

У справі № 320/5115/17 «кримські» вкладники АТ КБ «ПРИВАТБАНК», також як і позивач, звернулися до банку із заявами про розірвання депозитних договорів, але підставою для відмови у стягненні пені у справі № 320/5115/17 було те, що вони вимагали стягнути пеню за період після набрання законної сили рішення суду про розірвання договорів. За обставинами даної справи встановлено, що не існує рішення суду про розірвання депозитних договорів. Таким чином обставини справи № 320/5115/17 не є тотожними обставинам у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, щодо вирішення вимог про стягнення пені та відсотків на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення районного суду в частині вимог про стягнення пені та 3% постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги в частині таких позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374- 376, 383, 384, 389 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за договорами банківських вкладів: № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р., № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. та № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р, за період з 01 серпня 2018 року по 23 січня 2020 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик