КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4297/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Федоренка Дмитра Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року у складі судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 у якому просить стягнути з останньої на свою користь Ѕ частину витрат на утримання спільного майна за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 27 471 грн 53 коп. за період з січня 2018 року по грудень 2018 року та складається з витрат на послуги з охорони домоволодіння та телекомунікаційних послуг у будинку, а також витрат на його газопостачання. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, 19 жовтня 1991 року сторони уклали шлюб, який 11 лютого 2015 року рішенням Печерського районного суду м. Києва розірваний.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі № 372/4514/14-ц визнано будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю. Відповідно до цього рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по Ѕ частини. Вказане судове рішення набрало законної сили 03 березня 2017 року.

Вказано, що з 2014 року сторони не проживають однією сім`єю.

Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позивач є співвласником 1/2 частки будинку та земельної ділянки, однак відповідач з моменту розірвання шлюбу по теперішній час не бере жодної участі в утриманні майна, яке є у її спільній власності, вартість всіх житлово-комунальних послуг сплачує позивач, у том числі у 2018 році, що підтверджується квитанціями та іншими розрахунковими документами за 2018 рік.

29 грудня 2020 року Київським апеляційним судом ухвалено рішення по справі № 372/3164/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна за 2015 рік, за яким позовні вимоги задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 витрати на утримання та збереження спільного майна.

З огляду на що, позивач просив задовольнити його позов.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 27 175 грн 51 коп. та судові витрати в розмірі 7 575 грн 86 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням відповідачкою було продано заяву про перегляд заочного рішення, яка обґрунтована тим, що остання не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання та не отримувала рішення суду, що позбавило її подати відзив на позовну заяву з відповідними доказами.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року та за результати перегляду справи ухвалено рішенням від 18 серпня 2022 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Федоренко Д.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на відповідачку як співвласника будинку покладається обов`язок на його утримання у тому числі обов`язок по сплаті комунальних послуг, які необхідні для збереження майна, а фактичне проживання / не проживання у будинку не є підставою для звільнення останньої від участі у витратах на його збереження, адже позивач, також, фактично не проживає у зазначеному будинку, проте несе витрати на його утримання як співвласник у тому числі щодо оплати житлово-комунальних послуг. А тому, наділений правом регресних вимог до відповідача.

Також посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано посилання відповідачки на квитанції як доказ сплати за спожитий газ у спірному будинку, з чого убачається, що вона фактично визнає свій обов`язок щодо участі у витратах на утримання спільного майна.

Вказано, що сторони у будинку не проживають, тому витрати пов`язані з послугами з охорони домоволодіння є витратами, пов`язаними із утриманням спільного майна і такі витрати не залежать від факту проживання власника у належній йому частині будинку, і є необхідними для збереження майна.

Крім того, звертав увагу на те, що судом першої інстанції вже приймалось рішення з подібного питання у справі № 372/3164/17-ц, між тими ж самими сторонами, але про стягнення заборгованості за інший період. Вказаним судовим рішенням було залишено позов без задоволення. Проте, судом апеляційної інстанції рішення було змінено, а позовні вимоги за результатами апеляційного розгляду задоволені.

Посилався скаржник й на практику в постановах Верховного Суду у справах № 712/10644/16 від 06.05.2019, № 638/5001/17 від 15.04.2021, № 703/2200/15-ц від 19.08.2020, № 521/3743/17 від 13.03.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шурло Р.П. в інтересах ОСОБА_2 просив залишити без змін рішення районного суду, як таке, що ухвалено з додержанням вимог закону, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вирішити питання судових витрат.

Вказано, що позивач не надав доказів укладення та пролонгації договору про пультову охорону будинку, діяв на власний розсуд, а вказана послуга не є комунальною або обов`язковою умовою утримання майна, тому відповідачка не може бути примушена до дій вчинення яких не є обов`язковими для неї. При цьому будинок не під`єднаний до централізованого опалення та є окремою стоячою спорудою з індивідуальним опаленням, а відтак не є обов`язковим навіть для його збереження, а платежі на оплату газу були здійснені відповідачкою у зв`язку з виникненням боргу, наявність якого могла ускладнити продаж будинку, який планувався, щоб позбутися постійних сварок пов`язаних з ним.

Крім того, посилання в скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 29.12.2020 у справі № 372/3164/17-ц є недоречним, оскільки сторонами не спростовано установлений судом факт того, що там не вирішувалося питання комунальних послуг та чи відносяться до них послуги з пультової охорони.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 19 жовтня 1991 року, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року розірвано (а.с. 8-9).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі № 372/4514/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю. Вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по 1/2 частині. Рішенням суду набрало законної сили 03 березня 2017 року (а.с.10-11).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що у житловому будинку, який належить сторонам на праві спільної часткової власності, відповідачка не проживала й відповідними послугами не користувалася, що послуги з охорони та телекомунікаційні послуги не відносяться до комунальних послуг, а ця обставина виключає обов`язок іншого співвласника у випадку його незгоди, нести такі витрати, рівно як і витрати пов`язані з газопостачанням нерухомого майна, яке являє індивідуальну споруду й потреби у постійному споживанні газу не має.

Колегія суддів уважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та вони в повній мірі відповідають вимогам закону.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом.

По відношенню одне до одного співвласники зобов`язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв`язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов`язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов`язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися.

Отже, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємоузгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

При цьому, тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті, надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Як встановлено судом відповідачка вказаними послугами не користувалась, проживає у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , тобто вказаними послугами користувався виключно позивач, тому ним і здійснена оплата.

В матеріалах справи маються копії квитанцій зі сплати позивачем послуг з газопостачання за березень 2018 року; за квітень, за жовтень-грудень 2018 року на загальну суму - 40191 грн 02 коп.

За послуги з охорони будинку у 2018 року позивач витратив: 900 грн за січень; 1125 грн - за лютий; 1125 грн - за березень; 1125 грн - за квітень; 1125 грн - за травень; 1125 грн - за червень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за серпень; 1425 грн - за вересень; 1125 грн - за вересень; 1125 грн - за жовтень; 1710 грн - за листопад; 1125 грн - за грудень. Всього - 14160 грн.

За надані телекомунікаційні послуги у грудні 2018 року позивачем було сплачено 592 грн 04 коп.

Тобто позивачем у 2018 році було сплачено 54 351 грн 02 коп.

Між тим, у розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з охорони та телекомунікаційні послуги не відносяться до житлово-комунальних послуг, а тому обов`язок по оплаті половини таких витрат не може бути покладено на відповідачку.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_2 у будинку в період за який пред`явлено вимоги позивачем та по теперішній час не проживає, не користується вказаними послугами.

Установлено, що будинок АДРЕСА_3 , не під`єднаний до централізованого опалення та є окремою стоячою спорудою з індивідуальним опаленням, що у випадку не проживання будь-кого із сторін не потребує його споживання та, відповідно, оплати.

Отже відповідачка не проживала у будинку, користування послугами газопостачання має місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачка не проживає у спірному будинку, доказів на спростування цього позивачем не надано, не користується заявленими послугами, а тому правомірно оплата за їх використання здійснюється позивачем, який користується такими послугами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано доказів того, що співвласники досягли згоди про порядок управління, збереження та утримання спільного майна у такий спосіб, як не долучено таких доказів і на стадії апеляційного провадження.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача вартості вказаних послуг.

Що стосується доводів апеляційної скарги, зокрема того, що судом першої інстанції не звернуто увагу на наявність у справі доказів часткової сплати відповідачкою вартості спожитий газ у спірному будинку, з чого убачається, що вона фактично визнає свій обов`язок щодо участі у витратах на утримання спільного майна, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, вказані квитанції підтверджують сплату заборгованості за газопостачання, наявність якої могла ускладнити продаж будинку, який планувався, щоб позбутися постійних сварок пов`язаних з ним.

Вказана обставина позивачем не спростована, відповіді на відзив не подано до суду.

Посилання скаржника на незастосування районним судом висновків Верховного Суду, вкладеного у справі № 712/10644/16 від 06.05.2019, оскільки в даній справі предметом розгляду було стягнення за послуги централізованого теплопостачання (гарячого водопостачання) в квартирі, що розташована у багатоквартирному будинку, тоді як у справі яка переглядається, предметом спору є стягнення витрат за газопостачання та послуги охорони та телекомунакіційні послуги у приватному будинку.

Не подібними є й правовідносини у справах № 638/5001/17 від 15.04.2021, № 703/2200/15-ц від 19.08.2020, № 521/3743/17 від 13.03.2019.

Та обставина, що за інший період судовим рішенням, яке є чинними, постановлено стягнути з відповідачки половину понесених відповідних витрат по даній справі правового значення не має, остільки матеріалами справи доведено факт не проживання ОСОБА_2 у будинку та не користування заявленими послугами, обов`язковість споживання якими за встановлених обставин, не передбачено.

З урахуванням обставин справи та змісту заявлених вимог, колегія суддів вважає ухвалене по справі рішення законним та обґрунтованим.

Таким чином, апеляційна скарга не містить жодних доводів стосовно помилковості висновку суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права й підстав для його скасування, не вбачає.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 780 грн 17 коп., понесених відповідачкою в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючисьглавою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник відповідача адвокат Шурло Р.П. надав: товарний чек № 07/11 від 07.11.2022 на суму 6 780 грн 17 коп., акт про надані юридичні послуги від 07.11.2022, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КС № 8657/10 від 27.12.2019, ордер про надання правничої (правової) допомоги Серія АІ № 1303046 від 07.11.2022 (а.с. 217-220).

Разом із тим, матеріали справи не містять договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг).

При цьому в ордері про надання правничої (правової) допомоги міститься посилання, що адвокат Шурло Р.П. діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 23/12 від 23.12.2022, між тим останній не долучено до справи.

Таким чином, суд позбавлений можливості надати правову оцінку понесеним відповідачкою витратам на правничу допомогу.

При формулюванні саме таких висновків по цій справі, суд також в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує правові висновки викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки розмір сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, ґрунтується на положеннях договору про надання правничої допомоги, слід чітко визначити вичерпний перелік послуг, які будуть/можуть бути надані в межах супроводу судової справи. В іншому випадку усі послуги, які були надані, але не зазначені в договорі, відшкодуванню не підлягатимуть. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові у справі №826/856/18 від 22.12.2018.

До аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у постанові від 06.03.2019 №922/1163/18, згідно якого суди, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За відсутності у тексті договору умов (пунктів) щодо порядку обчислення зазначених витрат, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

З урахуванням викладених вище обставин, вимог діючого законодавства, суд вважає що відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 780 грн 17 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Федоренка Дмитра Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: