Справа № 487/3674/22
Провадження № 2/487/821/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2023 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Верби О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду міста Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 6 431,07 грн за оплату житлово-комунальних послуг; судові витрати в сумі 2992,40 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2009 по 01.10.2019 року. Сім`я фактично розпалась в травні 2019, коли відповідачка разом з дитиною виїхала з їх спільної квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю сторін, оскільки придбана в період шлюбу. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2022 року у справі №487/2013/20 було визнано право власності ОСОБА_2 на частину вказаної квартири. Таким чином, вказана квартира належить сторонам у рівних частках, кожному по .

Після того, як в травні 2019 року відповідач про справі перестала приймати участь в утриманні майна, всі витрати по утриманню квартири ніс лише позивач.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2020 у справі №487/4436/20 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 4292,01 грн витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період з травня 2019 року по липень 2020 року включно.

Надалі відповідачка також не сплачувала витрати на утримання квартири, тому у травні 2021 позивач вимушений був знову звернутись з аналогічним позовом, але за інший період. Дізнавшись про цей позов, відповідачка компенсувала позивачу витрати на утримання спільного майна та судові витрати. Але після цього ніякої участі в утриманні спільної квартири відповідачка не приймає.

За період з червня 2021 по листопад 2021 включно позивачем за комунальні послуги ОСББ Фрунзе-14 було сплачено по 250 грн щомісяця, а з грудня 2021 по жовтень 2022 включно - по 330 грн, а всього 5130 грн.

За період з травня 2021 по жовтень 2022 позивачем було сплачено за опалення квартири 7355,45 грн.

Оператору газорозподільчої системи Миколаївгаз було сплачено 163,18 грн, та Миколаївводоканал за абонентське обслуговування - 213,51 грн.

Всього позивач сплатив за утримання спільної квартири 12862,14 грн.

Таким чином, на думку позивача, відповідач має відшкодувати позивачу 6431,07 грн.

Крім того, позивач сплатив судовий збір в сумі 992,40 грн та оплатив правничу допомогу адвоката в сумі 2000 грн.

Ухвалою суду від 21.11.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг.

29.11.2022 року відповідачкою до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона вважає, що позивач, зловживаючи своїми правами, подав до суду позов за відсутності спору.

Так, позивач стверджує, що вона ухиляється від участі в утриманні спільного майна, проте, ці твердження є свідомо неправдивими, оскільки вона не відмовляється надалі нести такі витрати, а позивач перешкоджає їй у участі в утриманні майна, не надає розрахунки витрат на комунальні послуги, наголошуючи, що й надалі буде вирішувати це питання виключно через суд, подаючи аналогічні позови приблизно один раз на рік, а також наголосив, що має на меті завдання як найбільшої матеріальної та моральної шкоди шляхом спроб стягнення з неї витрат на послуги адвоката, судового збору. Тобто, попри її згоду брати участь в утриманні спільного мйна, позивач навмисно чинить їй перешкоди у доступі до інформації щодо нарахувань за комунальні послуги, не надає фізичного доступу до квартири, та в той же час подає нові й нові позови з одних й тих самих підстав, коли фактично спір має штучний характер.

11.02.2022 вона надсилала електронного листа позивачу та його представнику з проханням надати інформацію щодо витрат на утримання спільного майна, проте його проігнорували.

Крім того, відповідачка вважає, що позивачем не підтверджені витрати на правову допомогу, а інформація, яка міститься у наданому ним договорі про надання правової допомоги від 11.11.2022, не може вважатися детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Відповідачка просила відмовити в задоволенні позову, судовий збір покласти на позивача з метою стимулювати його у дотриманні дисципліни, виконання своїх зобов`язань, та подальшу співпрацю в утриманні спільного майна, щоб запобігти подальшим зловживанням правом на позов зі сторони позивача.

01.12.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача ОСОБА_1 , відповідно до якої останній посилається на те, що твердження позивачки про перешкоджання їй у здійсненні прав як співвласника майна не підтверджені жодними доказами. Натомість, відповідач жодного разу, знаючи про розмір нарахувань за комунальні послуги, не намагалась приймати особисту участь в утриманні майна.

02.12.2022 року до суду надійшли заперечення (відповідь на відзив) від ОСОБА_2 , які є ідентичними змісту відзиву на позовну заяву від 29.11.2022.

Ухвалою суду від 06.12.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

06.01.2023 від відповідачки надійшло клопотання про долучення доказів, відповідно до якого вона просила долучити до матеріалів справи квитанцію від 05.01.2023 про переказ коштів ОСОБА_1 за оплату житлово-комунальних послуг (квартира АДРЕСА_1 ) за період з травня 2021 року по жовтень 2022 року.

Цього ж дня відповідачкою подано до суду додаткові пояснення по справі, в яких вона, посилаючись на ч. 1 ст. 142 ЦПК України, просила повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним судового збору, усі інші витрати покласти на позивача з підстав, викладених у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив.

Позивач ОСОБА_1 06.01.2023 року подав до суду додаткові пояснення у справі, відповідно до яких повідомив, що відповідач ОСОБА_2 хоча і стверджує про закриття питання по сплаті житлово-комунальних послуг, проте, це не відповідає дійсності, враховуючи комісію банку.

09.01.2023 року відповідачкою було подано до суду додаткові пояснення, відповідно до яких, враховуючи пояснення позивача про недоотримання 32,16 грн, нею було здійснено додатковий переказ на рахунок ОСОБА_1 в сумі 100 грн, про що додано копію квитанції від 06.01.2023 року.

05.05.2023 року позивач ОСОБА_1 подав заяву, в якій, посилаючись на ч.3 ст. 142 ЦПК України, повідомив, що не підтримує позовних вимог внаслідок задоволення їх відповідачкою після пред`явлення позову, відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи по суті, і просить стягнути з відповідачки на його користь понесені ним судові витрати в сумі 2992,40 грн.

Відповідачка 05.05.2023 надала до суду додаткові пояснення, в якіх зазначила про безпідставність вимог позивача, посилаючись на положення ч. 9 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, та на те, що витрати позивача на правову допомогу документально не підтверджені.

В судовому засіданні сторони не були пристуніми, в заявах, адресованих суду, просили справу розглянути за їх відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

З матеріалів справи слідує, що спір між сторонами виник внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань по утриманню спільного майна квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 оплату за житлово-комунальні послуги в сумі 6431,07 коп.

06.01.2023 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду пояснення про те, що нею були сплачені позивачу 6431,07 грн. До пояснень було додано копію квитанції від 05.01.2023, зі змісту якої вбачається, що платник ОСОБА_2 переказала на картковий рахунок отримувача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6431,07 грн з призначенням платежу: кошти за оплату житлово-комунальних послуг (квартира АДРЕСА_1 ) за період з травня 2021 року по жовтень 2022 року.

В подальшому, враховуючи заперечення позивача про недооотримання 32,16 грн, з урахуванням комісії, відповідачем ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 здійснено переказ коштів у розмірі 100 грн.

05.05.2023 року до суду позивачем подано клопотання, де він вказує, що позовні вимоги не підтримує унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи по суті.

Таким чином, беручи до уваги те, що підстав для неприйняття відмови від позову судом не встановлено, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі необхідно закрити.

Одночасно у клопотанні про відмову від позову, позивач просив, на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України, стягнути з відповідача ОСОБА_2 понесенні ним витрати у сумі 2992,40 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується наступним.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду регламентується статтею 142 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

За приписами ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд, поставляючи ухвалу про закриття провадження у справі, вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується доданою до позову квитанцією від 15.11.2022 за №7421-6166-2089-0062.

Крім того, позивачем понесені та документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн: договір про надання правової допомоги від 11.11.2022 року, укладений мжі адвокатом Труба К.Б., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Миколаївською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури №508 від 04.10.2008, та ОСОБА_1 , в якому зазначено предмет договору - складання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів по оплаті за житлово-комунальні послуги (п. 1.1), ціна договору - за правову допомогу, передбачену в п. 1.1 договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 2000 грн (п.3.1); квитанція про сплату ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 2000 грн з призначенням платежу: послуги за договором від 11.11.2022.

А за такого, на переконання суду вимоги позивача про компенсацію судових витрат підлягають задоволенню, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 2992,40 грн, які складаються з судового збору - 992,40 грн, та витрат на професійну правничу допомогу 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 133, 142, 206, 255, 259 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

Прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2992,40 грн, які складаються з судового збору в сумі 992,40 грн, та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Ухвала можу бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 09.05.2023.

Суддя Т.А.Карташева