АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 727/6139/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Лисака І. Н.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мамчин П. І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Просив стягнути з відповідачів суму боргу в розмірі 320 000 гривень, інфляційні втрати в розмірі 87 349 гривень 92 копійки, 3 проценти річних в розмірі 32 955 гривень 62 копійки.

Посилався на те, що ним 25 грудня 2007 року відповідачам було надано позику в розмірі 320 000 гривень на придбання квартири в ПМК-76 на строк до 31 грудня 2017 року. З даного приводу була складена в присутності двох свідків розписка.

15 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_3 було надано позивачу гарантійний лист про те, що на даний час між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існують судові спори щодо поділу майна подружжя і гарантовано, що після закінчення судових справ, не пізніше 31 грудня 2020 року, йому буде виплачена сума за договором позики, включаючи відсотки.

Згідно з розрахунком позивача сума заборгованості становить 440 305 гривень 54 копійки, з яких 320 000 гривень основна сума боргу за договором, інфляційні втрати за період з 31 грудня 2017 року по 6 червня 2021 рік 87 349 гривень 92 копійки, 3 проценти річних 32 955 гривень 62 копійки.

Вказував, що на даний час гроші не повернені. На повідомлення, які були надіслані 1 травня 2021 року та 31 травня 2021 року про повернення грошових коштів, відповідачі не відреагували.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2022 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що між ОСОБА_3 та ВАТ «ПМК-76» 5 грудня 2005 року був укладений договір на будівництво квартири. Кошти замовником вносилися в період часу з 3 травня 2006 року по 5 жовтня 2007 року, тобто на час укладення договору позики станом на 25 грудня 2007 року вартість квартири була повністю сплачена.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не знайшли свого підтвердження доказами, наявними у справі, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 суми боргу.

Представлена розписка не може судом вважатися як доказ існування боргових зобов`язань, оскільки з її тексту вбачається, і це підтверджується висновком експертизи, що має місце невідповідність дати складання розписки та отримання ОСОБА_3 грошових коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що розписка містить всі істотні умови договору позики. Позичені кошти ОСОБА_3 були використані в інтересах сім`ї.

Судом не врахована та обставина, що кошти надавалися в борг подружжю ОСОБА_4 частинами, а розписка була написана на всю суму боргу під час отримання останньої частини коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 грудня 2020 року встановлено, що ОСОБА_3 отримав в борг 320 000 гривень для придбання квартири АДРЕСА_1 строком до 31 грудня 2017 року.

Наявність боргу за договором позики також була визнана самим ОСОБА_3 .

Висновок експерта від 21 червня 2022 року №15098 містить багато розбіжностей та невідповідностей.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність позову.

Розписка, яка надана позивачем до суду, не є належним та допустимим доказом.

Пояснення позивача та відповідача ОСОБА_3 не є джерелом доказів та такі пояснення спростовані висновком експерта від 21 червня 2022 року №15098.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 грудня 2020 року відмовлено у визнані боргових зобов`язань, зокрема тих, які виникли на підставі договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , спільними боргами подружжя.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до розписки від 25 грудня 2007 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі 320 000 гривень для придбання у ВАТ «ПМК-76» квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в строк до 31 грудня 2017 року (а.с.13, том 1).

Згідно з договором підряду №1 від 5 грудня 2005 року, укладеного між замовником ОСОБА_3 та підрядником ВАТ «ПМК-76», останній зобов`язується своїми силами і засобами за рахунок коштів замовника організувати будівництво житлового будинку і передати замовнику конкретну квартиру в будинку, а замовник зобов`язується забезпечити відповідне фінансування об`єкта будівництва та прийняти квартиру у власність (а.с.84-88, том 1).

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору підряду від 5 грудня 2005 року замовник ОСОБА_3 та підрядник ВАТ «ПМК-76» уклали угоду щодо фінансування замовником квартири АДРЕСА_3 (а.с.18-19, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №147 від 3 травня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 60 000 гривень на будівництво квартири (а.с.20, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №151 від 4 травня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 42 000 гривень на будівництво квартири (а.с.20, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №225 від 13 червня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 13000 гривень на будівництво квартири (а.с.20, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №293 від 20 липня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 17 000 гривень на будівництво квартири (а.с.20, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №399 від 8 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 20 000 гривень на будівництво квартири (а.с.22, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №410 від 6 жовтня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 21 000 гривень на будівництво квартири (а.с.22, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №556 від 8 листопада 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 27 000 гривень на будівництво квартири (а.с.22, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №667 від 13 грудня 2006 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 23 000 гривень на будівництво квартири (а.с.22, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №17 від 10 січня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 33 000 гривень на будівництво квартири (а.с.21, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №113 від 9 лютого 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 30 000 гривень на будівництво квартири (а.с.21, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №265 від 10 квітня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 10 000 гривень на будівництво квартири (а.с.21, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №404 від 18 червня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 11 000 гривень на будівництво квартири (а.с.21, том 1).

З квитанції до прибуткового касового ордеру №656 від 5 жовтня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перерахував ВАТ «ПМК-76» 17 070 гривень на будівництво квартири (а.с.21, том 1).

Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №20/1 від 22 січня 2008 року оформлено право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (а.с.94, том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2008 року квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с.95, том 1).

Як вбачається з гарантійного листа від 15 червня 2017 року ОСОБА_3 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 25 грудня 2007 року позики в сумі 320 000 гривень для придбання квартири та зазначив, що після закінчення розгляду судових справ про поділ майна подружжя, зобов`язується не пізніше 31 грудня 2020 року повернути ОСОБА_1 суму боргу за договором позики (а.с.14, том 1).

З висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року вбачається, що боргова розписка від 25 грудня 2007 року про отримання в борг ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 320 000 гривень у ОСОБА_1 строком до 31 грудня 2017 року, виконана в період 2017 року, що не відповідає вказаній в розписці даті (а.с.179-190, том 1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

Суд вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено, що між ним та ОСОБА_3 склалися правовідносини щодо договору позики, згідно з умовами якого останній позичив у позивача 320 000 гривень на строк до 31 грудня 2017 року.

Станом на день розгляду справи грошові кошти в сумі 320 000 гривень за договором позики не були повернуті, а тому підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача з урахуванням встановленого індексу інфляції.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27 липня 2007 року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Такий правовий висновок Об`єднана палата Касаційного господарського суду виклала у постанові від 20 листопада 2020 року у справі 910/13071/19.

При розрахунку інфляційних втрат позивача за період з 31 грудня 2017 року по 6 червня 2021 року суд враховує сукупний індекс інфляції за період з січня 2018 року по травень 2021 року, який складав 127,297 процентів (101,50% ? 100,90% ? 101,10% ? 100,80% ? 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% = 127,297%)

Отже, за час прострочення боргу за період з 31 грудня 2017 року по 6 червня 2021 року інфляційні втрати позивача склали 87 349 гривень 92 копійки (320 000?127,297%/100% - 320 000 = 87 349,92)

Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 31 грудня 2017 року по 6 червня 2021 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Отже, за період з 31 грудня 2017 року по 6 червня 2021 рік три проценти річних складають 32 955 гривень 62 копійки, виходячи з наступного розрахунку.

Період з 31 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року налічує 1 день

Три проценти річних за вказаний період складаються 26 гривень 30 копійок (320 000?3%/100%?1/ 365=26,30).

Період з 1 січня по 31 грудня 2018 року налічує 365 днів.

Три проценти річних за вказаний період складаються 9 600 гривень (320 000?3%/100%?365/ 365=9600).

Період з 1 січня по 31 грудня 2019 року налічує 365 днів.

Три проценти річних за вказаний період складаються 9 600 гривень (320 000?3%/100%?365/ 365=9600).

Період з 1 січня по 31 грудня 2020 року налічує 366 днів.

Три проценти річних за вказаний період складаються 9 600 гривень (320 000?3%/100%?366/ 366=9600).

Період з 1 січня по 6 червня 2021 року налічує 157 днів.

Три проценти річних за вказаний період складаються 4 129 гривень 32 копійки (320 000?3%/100%?157/ 365=4 129,32).

(26,30+9600+9600+9600+4 129,32=32 955,62)

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 визнав позов про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 440 305 гривень 54 копійки, яка складається з позики в сумі 320 000 гривень, інфляційних втрат в сумі 87 349 гривень 92 копійки та трьох процентів річних в сумі 32 955 гривень 62 копійки.

Згідно з частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 440 305 гривень 54 копійки не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є законні підстави для задоволення такого позову.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що представлена розписка не може судом вважатися доказом існування боргових зобов`язань, оскільки існує невідповідність отримання ОСОБА_3 грошових коштів фактичній даті складання відповідної розписки.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що розписка про одержання коштів не обов`язково повинна бути складена в день отримання коштів. Та обставина, що в розписці неправильно зазначена дата її складання не свідчить, що вказаний письмовий доказ є неналежним або недостовірним.

Крім того, факт укладення договору позики був визнаний позивачем та ОСОБА_3 , які були сторонами такого договору.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо підстав для відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.

Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що кошти ОСОБА_3 за договором на будівництво квартири від 5 грудня 2005 року вносилися в період часу з 3 травня 2006 року по 5 жовтня 2007 року та на час укладення договору позики вартість будівництва квартири була повністю оплачена.

Згідно з розпискою та гарантійним листом ОСОБА_3 позичальник отримав кошти від ОСОБА_1 саме 25 грудня 2007 року.

Вказана обставина спростовує аргумент апеляційної скарги про те, що кошти за договором позики, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , були витрачені в інтересах сім`ї на будівництво квартири АДРЕСА_3 .

Отже, позивачем не доведено, що грошові кошти в сумі 320 000 гривень, які були отримані ОСОБА_3 за договором позики були витрачені в інтересах сім`ї, а тому підстави для задоволення позову до ОСОБА_2 відсутні.

Щодо допустимості, як доказу, висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року

Колегія суддів вважає, що висновок експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року є допустимим та достовірним доказом.

Відповідно до частини 1 стаття 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно з частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Помилковим є аргумент позивача про те, що експерт, який склав висновок за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року,не є атестованим судовим експертом та не мав права на складання такого висновку, а тому такий доказ є недопустимим.

У висновку за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року зазначено, що виконання експертизи доручено експерту Юрченку Є. М., який має вищу хімічну освіту, спеціальні знання, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 2.2 «Дослідження матеріалів документів», п`ятирічний стаж роботи в державних спеціалізованих експертних установах, досвід виконання досліджень та експертиз з питань встановлення давності виконання записів, виконаних пастами кулькових ручок з 2006 року, досвід наукової роботи в галузі судової експертизи з 2006 року, досвід науково-методичної роботи в галузі судової експертизи по впровадженню в судову експертизу газохроматографічного обладнання 2001-2003 роки.

З огляду на вказане експерт Юрченко Є. М. мав повноваження на проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №552/2660/16-ц.

Також помилковим є аргумент позивача про те, що висновок експертизи є недопустимим доказом, оскільки експертом було використано методику «Хімічне дослідження барвників паст для кулькових ручок», застосування якої припинено 28 січня 2022 року.

З висновку за результатами проведення фізико-хімічної експертизи №15098 від 21 червня 2022 року вбачається, що експерт зробив основний висновок щодо давності виконання розписки на підставі методик проведення судових експертиз європейської мережі судово-експертних установ (ENFSI) по встановленню давності виконання записів кульковими ручками.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути борг за договором позики від 25 грудня 2007 року в сумі 320 000 гривень, інфляційні втрати в сумі 87 349 гривень 92 копійки, три проценти річних в розмірі 32 955 гривень 62 копійки.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2022 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 25 грудня 2007 року в сумі 320 000 (триста двадцять тисяч) гривень, інфляційні втрати в сумі 87 349 (вісімдесят сім тисяч триста сорок дев`ять) гривень 92 копійки, три проценти річних в розмірі 32 955 (тридцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 62 копійки.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2022 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 березня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді Ігор ЛИСАК

Мирослава КУЛЯНДА