Номер провадження: 22-ц/813/4767/23 Головуючий у 1-й інстанції: Березніков О.В.
Єдиний унікальний номер судової справи:502/15/23 Доповідач Базіль Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Склярської І.В.

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 06 січня 2023 року, постановлену у складі судді Березнікова О.В., якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №502/15/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, що переглядається в апеляційному порядку.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 06 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, або позбавить позивача можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. Суд також зазначив, що заявник обґрунтовує наявність підстав для забезпечення позову лише тими обставинами, що між сторонами існує спір щодо неповернення йому грошових коштів, переданих відповідачу на підставі укладених розписок.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу суду скасувати. Заяву про забезпечення позову задовольнити. Накласти арешт на належні відповідачу ОСОБА_2 :

- вантажний сідловий тягач-Е марки Renault Magnum 480, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1

- спеціалізовний вантажний сідловий тягач-Е марки DAF ХF 105, 460, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- загальний напівпричіп бортовий-тентовий марки Kogel S 24, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що у заяві про забезпечення позову ним зазначалося, що необхідність вжиття заходів пов`язана з тим, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики, загальна сума заборгованості складає 1 500 000,00 грн. та повертати борг відповідач відмовляється у зв`язку з чим, заявник має обґрунтовані підстави побоюватись, що така позиція відповідача утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення його позовних вимог про стягнення грошових коштів.

Звертає увагу на ту обставину, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, ним було враховано критерій співмірності, а саме загальну вартість майна, на яке він просить накласти арешт, яка є меншою ніж ціна позову.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18 зазначає, що обраний ним вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуватиме у володінні власника, а матиме місце лише обмеження можливості розпоряджатися ним.

На думку апелянта, відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене, помилково пославшись на те, що зі змісту заяви не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а також на те, що існує реальна загроза невиконання судового рішення.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №761/39201/18, оскільки предметом позову у зазначеній справі було визнання протиправними дій щодо реєстрації права власності та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, тобто немайнові вимоги, тоді як предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення боргу за договором позики.

Позиція відповідача на стадії апеляційного перегляду справи.

На вказану апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 через систему Електронний суд подав відзив, у якому не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін.

У якості заперечень на апеляційну скаргу зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем та здійснює господарську діяльність, серед іншого пов`язану з використанням вантажного автомобільного транспорту, іншою допоміжною діяльністю у сфері транспорту, має ліцензію на перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів. Вважає, що накладання арешту на належні йому автомобілі, як про те просить позивач, призведе до втручання у його господарську діяльність та позбавить можливості отримати прибуток. Вважає, що заходи забезпечення позову, про які просить позивач не є співмірними та призведуть до незворотних наслідків. До відзиву долучив витяг з ЄДРПОУ; витяг з ліцензії.

Апеляційний розгляд.

Судове засідання визначене на 27.02.2023 року не відбулося у зв`язку із знеструмленням електромережі суду, розгляд справи відкладено на 13.03.2023 рік.

Учасники процесу в судове засідання 13.03.2023р. не з`явилися, повідомлялися шляхом направлення судових повісток повідомлень на адреси електронної пошти, зазначених у заявах адресованих суду. Причини неявки суду не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи суду не направили.

Апеляційний розгляд справи проведений у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини справи.

З виділених матеріалів справи, що надійшли на запит апеляційного суду із суду першої інстанції вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому просив стягнути з

ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 01.01.2021 року у розмірі 38157,52 доларів США, що складається з суми основного боргу у розмірі 22114 доларів США, а також процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 16043,52 доларів США та у розмірі 150947,80 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 102010 грн., а також процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 48964,80 грн., а також судові витрати по справі у сумі 13956,80 грн.

Позовну заяву мотивував тим, що між ним та відповідачем 01.01.2021 року були укладені договори позики, за умовами яких відповідачу було передано грошові кошти у сумі 22114 доларів США, 22620 доларів США та 102010 грн., з умовою їх повернення в строк до 31.12.2021 року у тій самій валюті, в якій вони були отримані, а також сплати процентів за користування ними у розмірі 2%. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 01 січня 2021 року.

У січні 2022 року ОСОБА_2 повернув кошти у сумі 22620 доларів США, однак іншу частину боргу (22114 доларів США та 102010 грн.), а також проценти за користування ними, у встановлений сторонами строк, відповідач не повернув.

Разом із позовною заявою, позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив винести ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на:

- вантажний сідловий тягач-Е марки Renault Magnum 480, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е марки DAF ХF 105, 460, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- загальний напівпричіп бортовий-тентовий марки Kogel S 24, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Заяву про забезпечення позову мотивував тим, що відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, між сторонами існує спір, що на переконання позивача свідчить про реальну загрозу того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. З огляду на ціну позову, яка складає 1500000 грн., вважав, що накладення арешту на зазначені ним транспортні засоби орієнтовна вартість яких є релевантною з ціною позову, є співмірним предмету позову.

Також з виділених матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі було укладено договори позики від 01.01.2021 року, за умовами яких позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 22114 доларів США,22620 доларів США та 102010 грн., зі сплатою щомісячно 2% за користування грошима, з кінцевим строком повернення у повному обсязі до 31.12.2021 року.

Як слідує зі змісту договорів, будь-яке майно належне відповідачу, у тому числі автомобілі та напівпричіп (про арешт яких просить позивач) не виступали у якості застави, як гарантія виконання відповідачем узятих не себе зобов`язань з належного виконання обов`язків, зумовлених своєчасним поверненням грошових коштів.

На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів у зазначених обсягах, відповідач ОСОБА_2 склав розписку.

Копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, підтверджується факт належності на праві власності відповідачу ОСОБА_2 вантажного сідлового тягача Е марки Renault Magnum 480, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізованого вантажного сідлового тягача Е марки DAF ХF 105, 460, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , загального напівпричепу бортового-тентового марки Kogel S 24, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Указана інформація підтверджується також відомостями з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає, а тому судове рішення належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортні засоби, що належать на праві власності та зареєстровані за ОСОБА_2 .

У якості наявності підстави для вжиття заходів забезпечення позову, позивач покликався на наявність заборгованості за договорами позики, внаслідок не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, що на думку заявника, підтверджує існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Ретельне вивчення змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову дає підстави дійти висновку, що заявник взагалі не наводить аргументів на підтвердження існування будь-яких ризиків, труднощів, чи то обставин, які б свідчили про наявність перешкод, які унеможливлювали чи перешкоджали б виконанню рішення суду у разі задоволення заявлених позовних вимог, зокрема, викликаних діями відповідача, які спрямовані на реалізацію наміру відчуження майна належного ОСОБА_2 .

Сама по собі наявність спору між сторонами, не визнання відповідачем заявлених до нього вимог свідчить лише (виключно) про наявність спору між сторонами та не є тими достатніми (самостійними) підставами, які б указували про можливість застосування такого виняткового виду забезпечення позову, як арешт майна, як про те просить позивач.

Усупереч ст. 12,81 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що після настання строку виконання обов`язку з повернення коштів за договорами позики, з метою уникнення виконання взятих на себе зобов`язань, відповідачем вчинялися об`єктивні дії, спрямовані на відчуження належних йому транспортних засобів чи б то іншого майна.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які підтверджували вищевказані перелічені обставини, місцевий суд, з висновками якого погоджується апеляційний суд, прийшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, постановив ухвалу у справі без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18, апеляційний суд відхиляє, оскільки у зазначеній справі, Велика Палата касаційного суду, погодилася з висновками апеляційного суду в частині наявності підстав для забезпечення позову у справі, зумовленими наявністю фактичних обставин справи, які свідчили про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, встановлено недоведеність заявником таких обставин, з огляду на відсутність доказів на підтвердження їх існування, які б могли свідчити про наявність підстав для накладення арешту на майно відповідача.

З таких самих підстав відхиляє колегія суддів і твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, оскільки у цій справі, судами було констатовано наявність доказів на підтвердження існування ризиків, що свідчили про наявність підстав для застосування інституту забезпечення позову.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно врахував висновки Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №761/39201/18, де суд касаційної інстанції зазначив, що не доведення намірів відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду є підставою для відмови у застосуванні заходів забезпечення позову у виді арешту.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до власного (суб`єктивного) тлумачення позивачем норм цивільного процесуального закону України, що регулюють питання забезпечення позову та обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції при постановленні ухвали, зважив на доводи позивача, надав їм належну правову (юридичну) оцінку, будь-яких доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування ухвали суду, відповідно до ст.376 ЦПК України, апелянтом не наведено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 06 січня 2023 року без змін.

Повний текст постанови складено 14.03.2023 року.

Керуючись ст.374,375,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 06 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

І.В. Склярська