Справа № 148/150/23
Провадження № 22-ц/801/585/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 рокуСправа № 148/150/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Якименко М. М., Панасюка О. С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Піпко Андрієм Миколайовичем, на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області про відмову у видачі судового наказу, постановлену в цій справі 02 лютого 2023 року в м. Тульчині суддею цього суду Дамчуком О.О.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Піпка А.М., звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року заявнику у видачі судового наказу відмовлено.

Не погодившись із постановленою ухвалою ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Піпка А.М., посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про відмову у видачі судового наказу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява підписана представником заявника адвокатам Піпко А.М., до якої долучено ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 та копію договору про надання правової допомоги № 1 від 09 січня 2023 року. У п. 2.4.3 цього договору вказано, що клієнт зобов`язаний надати нотаріальну чи прирівняну до неї довіреність на керуючого адвоката, його помічників чи партнерів на представництво інтересів клієнта у справі з погодженим сторонами обсягом прав, однак вказана довіреність не додана до матеріалів заяви, а тому встановити право підпису заяви про видачу судового наказу адвокатом, як представником стягувача у суду відсутня можливість. Таким чином, вищезгадана заява підписано особою, яка не має права її підписувати, що в силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу викладені у ст. 163 ЦПК України.

Згідно п. 2 ст. 163 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. п. 3, 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 520/13115/16 вказав, що відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером норми ЦПК України не передбачають.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

На підставі викладеного вище, враховуючи, що у матеріалах справи наявний ордер від 16 січня 2023 року серії АВ №1059601 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Піпіко А.М. у Тульчинському районному суді Вінницької області та у Вінницькому апеляційному суді (а. с. 23), тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 165 ЦПК.

Крім того, суд першої інстанції навів суперечливі обґрунтування своєї позиції щодо відмови у видачі судового наказу. Зокрема, зазначив, що за змістом п. 2.4.3 Договору № 1 про надання правової допомоги від 09 січня 2023 року клієнт зобов`язаний надати нотаріальну чи прирівняну до неї довіреність на керуючого адвоката, його помічників чи партнерів на представництво інтересів клієнта у справі з погодженим сторонами обсягом прав, однак вказана довіреність не додана до матеріалів заяви, тому встановити право підпису заяви про видачу судового наказу адвокатом, як представником стягувача у суду відсутня можливість. Натомість із вказаного договору фактично вбачається, що клієнт повинен надати таку довіреність лише на вимогу керуючого адвоката адвокатського бюро, а не суду. Суд не врахував і тієї обставини, що ОСОБА_1 не отримувала вимоги про надання вищевказаної довіреності.

За таких обставин, відмова заявнику у видачі судового наказу без законних на те підстав є порушенням його конституційних прав в доступі до правосуддя, та порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали про відмову у видачі судового наказу, тому оскаржувана ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Що стосується стягнення з боржника на користь держави судового збору при апеляційному перегляді ухвали з процесуального питання, тобто до винесення остаточного судового рішення, яке заявлене скаржником в апеляційній скарзі, то таке стягнення вимогами процесуального закону не передбачене.

Разом із цим, заявник не позбавлений права заявляти про стягнення з боржника на користь держави судових витрат, а саме судового збору, під час розгляду даної справи згідно вимог ЦПК України, та відповідне питання має бути вирішене судом в остаточному судовому рішенні.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 квітня 2021 у справі № 607/6424/20.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання розподілу судових витрат щодо судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню за результатами розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Піпко Андрієм Миколайовичем, задовольнити, ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року скасувати, вказану справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : М. М. Якименко

О. С. Панасюк