ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2693/23
провадження № 2-з/753/36/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2023 р. м. Київ

Суддя Дарницький районний суд м. Києва Заставенко М.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

20.02.2023 поштовими засобами зв`язку (дата відправлення відповідно до відмітки на конверті - 13.02.2023) від позивача ОСОБА_2 надійшла позовна заява до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою від 23.02.2023 вказаний позов залишено без руху, 09.03.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із позовною заявою в новій редакції, клопотанням про витребування доказів та заявою про забезпечення позову, у якій позивач просить забезпечити позов шляхом заборони виїзду за кордон відповідачу ОСОБА_3 .

Заява обґрунтована наступним. У зареєстрованому шлюбі у позивача та відповідача народилось двоє дітей - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу 05.07.2021 діти фактично постійно проживали з позивачем. У січні 2022 року за домовленістю між батьками син ОСОБА_4 тимчасово почав проживати з батьком у м. Кропивницький за умови побачень сина і матері кожні вихідні. Спочатку домовленість виконувалась, проте з часом через хворобливість дитини виконання домовленості стала неможливою. Оскільки між батьками існує спір про визначення місця проживання сина, син фактично постійно проживає з відповідачем, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, встановлено можливість перетину державного кордону малолітньою дитиною в супроводі одного з її батьків без згоди іншого з батьків, у тому числі і до країни, з якою України не має міжнародного договору про правову допомогу, а позивачу невідомо чи має відповідач право перетину державного кордону України в напрямку виїзду за межі території України, позивач просить забезпечити позов шляхом заборони відповідачу виїзду за кордон, що, на її думку, уможливить виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача.

За правилами ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Питання щодо забезпечення позову може вирішуватися судом на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування виду забезпечення позову, який належить застосувати. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Також, слід зазначити, що згідно роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства про розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання сина, суддя приходить до висновку про наявність у сторін спору щодо визначення місця проживання дитини.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Однак, заявлений позивачем захід забезпечення позову не є обґрунтованим з урахуванням розумності і адекватності, не забезпечує баланс інтересів сторін та інших учасників судового процесу, зокрема дитини, заявником не доведено імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі заборони відповідачу виїжджати за кордон.

У ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Проте, сама тільки наявність спору між сторонами не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову у вказаний позивачем спосіб.

Заявник вказує, що син фактично постійно проживає разом з батьком з січня 2022 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, встановлено можливість перетину державного кордону малолітньою дитиною в супроводі одного з її батьків без згоди іншого з батьків, проте обґрунтованих підстав вважати, що батько дитини вчиняє дії, спрямовані для вивозу малолітньої дитини за межі України, заявник не наводить.

Крім того, позивач в заяві зазначає, що у неї відсутні відомості про те, чи має відповідач право перетинати державний кордон України в напрямку виїзду, а отже імовірність виїзду відповідачем за межі України є припущенням позивача. Необґрунтованим припущенням також є і можливий намір відповідача вивезти дитину за межі України у країну, з якою в України відсутній міжнародний договір про правову допомогу, що унеможливить виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача.

Позивачем не доведено, що відсутність у відповідача заборони виїзду за межі України в порядку забезпечення позову в межах даної справи призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, у разі його ухвалення на користь позивача, зважаючи також і на той факт, що в даній категорії справ в першу чергу забезпечуються інтереси дитини і саме вони є предметом у даній цивільній справі.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Проте в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст. ст. 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову, що було предметом розгляду у Постанові ВС від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, Постанові ВС від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19).

Окрім того, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач вчиняє дії, які б свідчили про намір невиконання рішення суду добровільно, а тільки вжиття вказаного заходу забезпечення позов уможливить його виконання.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 149, 150 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст ухвали складено 13.03.2023.