РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Мукачево Справа 303/8078/22

2/303/1232/22

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;

(2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг»

про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання припиненим з 19.03.2009 договору поруки від 31.10.2007 № 046/07-MUK-01, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі Договір поруки).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про припинення Договору поруки, оскільки у порушення приписів частини четвертої ст. 559 Цивільного кодексу України, кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив позовної вимоги до поручителя. При цьому, зазначає, що строк виконання основного зобов`язання настав 19.09.2008, оскільки ОСОБА_3 припинила виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання саме з цієї дати.

Відповідачі (1), (2) відзив на позовну заяву не подали.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

31.10.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» (надалі - Банк) та ОСОБА_3 (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 046/07- MUK (надалі Кредитний договір, а.с. 8-10), згідно з яким Банк надав Позичальнику кредитні кошти у межах поновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 900000,00 гривень.

Того ж дня між сторонами було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору (надалі Додаткова угода) відповідно до якої Банк надав Позичальнику транш кредитних коштів у розмірі 4000000,00 гривень зі строком користування до 24 липня 2022 року. (а.с. 9, зворот). Повернення вказаного траншу кредитних коштів та сплата процентів здійснюється позичальником у строки згідно з Графіком зниження розміру заборгованості (п. 2 Додаткової угоди). Додаткова угода є невід`ємною частиною Кредитного договору.

На забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та Банком був укладений договір поруки від 31 жовтня 2007 року №046/07-MUK-01 (надалі Договір поруки , а.с. 11).

На підставі вказаного правочину, ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання відповідати перед Банком за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором (п.1.1 Договору поруки).

Вказаний правочин підписаний обома договірними сторонами.

На підставі судового наказу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 травня 2009 року присуджено до солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми 509561,50 грн. заборгованості за Договором кредиту.

На підставі ухвали суду від 27 липня 2021 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» у виконавчому провадженні №52365463 з примусового виконання судового наказу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області №2-н-870/09 від 05.05.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором №046/07-МUК від 31.10.2007 року в сумі 509 561,50 гривень та судових витрат у розмірі 865,00 гривень.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати припиненим договір поруки з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 02.02.2021 у справі від 925/642/19), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В свою чергу, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття "припинення правовідношення" (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) не є тотожним поняттю "припинення договору".

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 Цивільного кодексу України).

З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки.

Предметом спору в цій справі є визнання договору поруки припиненим.

Підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

Тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору. Тобто за наявності у сторін договору поруки інших зобов`язань за цим договором припинення поруки не означає припинення самого договору та втрату ним чинності.

Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору поруки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку (вищевказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14).

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та від 22.09.2022 у справі №462/5368/16 та є обов`язковими для врахування судом при розгляді справи відповідно до положень частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду (п. 36 постанови від 22.09.2022 у справі №462/5368/16) зауважила на тому, що якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору поруки припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме поруку, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припиненою поруку.

Фактичний аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання договору поруки припиненим, прагне визнати припиненою саме поруку, захищаючи свій інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором.

Враховуючи викладене, керуючись принципом jura novit curia («суд знає закони») суд вважає за необхідне розглянути заявлену позовну вимогу в контексті дослідження підстав для визнання поруки припиненою.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд при вирішенні спірного питання про визнання поруки припиненою враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 31.10.2007) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Фактичний аналіз змісту частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин свідчить про те, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах шестимісячного строку, який слід обчислювати з:

- моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами); або

- з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України; або

- з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор не пред`явить вимоги до поручителя. У випадку, якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» звернув увагу суддів на те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Укладаючи Договір поруки сторони домовилися про те, що порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою; якщо Кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання не заявив вимоги до Поручителя та з інших підстав передбачених законодавством (п. 5 Договору поруки).

В свою чергу, у Кредитному договорі (п. 2.5) та Додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною Кредитного договору (п. 1) чітко визначено строк кредитування: «до 24 липня 2022 року».

Разом з тим, відповідно до умов кредитного договору повернення траншу кредитних коштів та сплата процентів здійснюється Позичальником згідно з Графіком зниження розміру заборгованості (п. 2 Додаткової угоди).

Тобто, крім установлення строку кредитування, сторони встановили й строки виконання боржником ( ОСОБА_3 ) окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного періодичного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 Цивільного кодексу України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі №6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього у постанові від 13.06.2018 у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

В межах розгляду даної справи, судом встановлено, що Банк скористався своїм правом щодо пред`явлення вимоги до Поручителя в судовому порядку, шляхом звернення до Мукачівського міськрайонного суду 05 травня 2009 року із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором (а.с.12) та отримав судовий захист свого порушеного права, усунувши юридичну невизначеність у відносинах із боржником та позичальником.

Разом з тим, позивачем не надано, а судом, в межах розгляду даної справи, не встановлено належних та достатніх доказів щодо припинення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, починаючи з 19.09.2008 року, а відтак відсутніми є фактичні підстави для врахування дати «19.09.2008» для відліку встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України шестимісячного строку для пред`явлення кредитрором вимоги до поручителя.

Крім того, як зазначалося вище, сторони встановили строки виконання боржником ОСОБА_3 окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), а відтак строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу до повного виконання зобов`язань в межах строку кредитування.

Доводи позивача відносно того, що за змістом частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України кредитор мав звернутися до боржника саме з позовною вимогою протягом шести місяців, починаючи з 19.09.2008 судом відхиляються з огляду на те, що пред`явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором протягом зазначеного строку вимоги до поручителя в судовому, а не в будь-якому іншому, порядку.

Посилання позивача на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №202/781/14-ц щодо можливості пред`явити вимогу до поручителя саме в судовому порядку та не обов`язково у формі пред`явлення позову не спростовують вищевикладеного висновку суду.

Так, в п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №202/781/14-ц зазначено: «З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».

Тобто, у вказаній постанові міститься посилання на висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 зроблено висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Аналізуючи викладене, слід зазначити, що вирішальним для з`ясування обставин щодо порушення шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя є встановлення факту звернення кредитора з такою вимогою до поручителя саме в судовому порядку.

На момент звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за Кредитним договором Банк скористався своїм процесуальним правом, регламентованим п. 1 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції від 16.06.2007), та в судовому порядку, з урахуванням положень чинної на той час статті 559 Цивільного кодексу України, пред`явив вимогу до поручителя.

Рішення суду про стягнення заборгованості, зокрема з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення (характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними), додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання зобов`язання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення

Викладене узгоджується з правовими висновками наведеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 50-52).

Таким чином, застосований позивачем спосіб захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником або не вирішив його раніше.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову та визнання поруки припиненою.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Сплачений позивачем судовий збір у сумі 992,40 грн. підлягає віднесенню на позивача відповідно до частини першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 - відмовити повністю.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто два 40) гривень покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 )

Представник позивача: Дзунда Ольга Петрівна (м.Івано-Франківськ, 4, офіс 413)

Відповідачі: (1) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_1 ).

(2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» (04071 м.Київ, вул. Набережно-Лугова, 8, ).

Суддя В.В. Кость