Ухвала

03 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 344/20196/21

провадження № 61-1471ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у листопаді 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просили суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка є спільною сумісною власністю, шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків, знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці, зобов`язати відповідача відновити демонтований паркан, який відділяв їхнє подвір`я від сусіднього та привести частину земельної ділянки, що знаходиться біля квартири АДРЕСА_1 у попередній стан та стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі та треті особи вже впродовж багатьох років проживають у багатоквартирному будинку (чотирьох квартирному) по АДРЕСА_2 та є власниками квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , відповідно. Відповідач ОСОБА_1 15 листопада 2019 року став власником квартири АДРЕСА_1 року згідно з договором купівлі-продажу. Багатоквартирний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0621 га, яка відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 липня 2014 року належить на праві спільної сумісної власності, розмір частки 1/1 власникам - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та попередньому власнику квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 .

За спільною згодою всіх співвласників в 2014 році спроектовано план розподілу прибудинкової території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 . Зазначеним розподілом узгоджено між ними право користування земельною ділянкою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності та виділено частини для користування власникам відповідних квартир для власних потреб, а також, для зручності, частина земельної ділянки залишалась у спільному користуванні. Такий розподіл влаштовував всіх співвласників, жодних конфліктів чи суперечок стосовно використання земельної ділянки не було, прибудинкову територію огороджено, створено затишне та закрите подвір`я. Однак, коли власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_1 , почались конфлікти щодо розподілу прибудинкової території та її використання. Відповідач, не зважаючи на зауваження та незгоду, почав здійснювати прибудову до своєї квартири. А саме, залив бетонну площадку на частині земельної ділянки, що знаходиться між їхнім та сусіднім будинком, почав мурувати стіну з блоків та навіз будівельних матеріалів. Так, як у сусідньому будинку живуть його родичі, він зробив прохід на сусіднє подвір`я, зруйнувавши паркан та гараж, які розділяли суміжні земельні ділянки. Також, поставив огорожу посеред спірної земельної ділянки таким чином, що частину земельної ділянки з`єднав з сусідньою. Всі ці дії відповідач вчинив всупереч запереченням та проти згоди інших співвласників.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_2 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 666 грн витрат на правничу допомогу. Заяву ОСОБА_1 про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках 4 666 грн витрат на правничу допомогу. Звільнено позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від обов`язку сплачувати один одному витрати на правничу допомогу в сумі 4 666 грн.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500грн.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл понесених ним витрат на правничу допомогу відмовлено.

26 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року. ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків, знесення огорожі.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Справа № 344/20196/21 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук