Справа №639/1925/19
Провадження № 2/639/80/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рубіжного С.О.,

за участю секретаря Чубенко О.С.,

представника відповідача Аніщенко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 31.10.2012 року у розмірі 18 547,53 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 31.10.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті позивача, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим і утворилася заборгованість, яка станом на 27.02.2019 року становить 18 547,53 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту 8 926,40 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 3 038,49 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 4 762,99 грн., нараховано пені 460,24 грн., штрафи 1 359,41 грн.

У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.10.2012 року у сумі 11 964 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 89 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 926,40 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 3 038,49 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

27.07.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Аніщенко К.М. звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з заявою про перегляд заочного рішення суду від 07.11.2019 року, в якій просить суд поновити відповідачуОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення; скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.11.2019 року по цивільній справі №639/1925/19 та призначити до розгляду цивільну справу в порядку загального провадження.

Відтак, для розгляду даної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Рубіжного С.О. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.07.2020 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду від 29.07.2020 року, прийнято до провадження заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 07.11.2019 року і призначено розгляд заяви в судовому засіданні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.08.2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Аніщенко Катерини Михайлівни про перегляд заочного рішення суду від 07.11.2019 року по цивільній справі задоволено.Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.11.2019 року скасовано. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання.

Разом з тим, 19.08.2020 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Аніщенко К.М. надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити у задоволенні вищевказаного позову у повному обсязі. Оскільки відповідачем було погашено всю заборгованість перед банком ще у 2015 році, про що свідчить довідка від 09.07.2015 видана ОСОБА_1 , згідно якої, ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив відповідачу про відсутність заборгованості перед банком.

27 серпня 2020 року представником позивача надано відзив на заяву про перегляд заочного рішення. Представник позивача зазначає, що відповідач протягом 2015 року користувався власними коштами, що містились на кредитній картці, відповідно заборгованість була відсутня. Проте починаючи з лютого 2016 року клієнт почав активно користуватись кредитними коштами. Крім того, відповідач із заявою про закриття саме поточного рахунку (картрахунку) не звертався, картку банку не повертав, заборгованість не погасив, тому рахунок відкритий та дійсний.

15 вересня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому останній наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

28 січня 2021 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Аніщенко К.М. подано до суду заперечення на відповідь на відзив. В якому остання просила позовну заяву залишити без задоволення. Підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Позивач у наданому розрахунку застосовує відсоткову ставку, не узгоджену сторонами.

В судове засідання представник позивача позов підтримав в поному обсязі посилаючись на обставини викладені у заявах по суті. В подальші судові засіданні не зявився, подано заяву про розгляд справи у його відсутність.не з`явився, подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Аніщенко К.М. в судовому засіданні зазначила, що проти задоволення позовних вимог. Підтвердила, що ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 31.10.2012 банком було відкрито рахунок, та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідачем було погашено всю заборгованість перед банком ще у 2015 році, про що свідчить довідка від 09.07.2015. Відповідач не заперечує, що користувалась карткою та грошима, які надходили на неї. Проте використовувались власні кошти, які зараховувались на картки, в тому числі аліменти та інші платежі. Позивачем не наведено доказів за яких підстав виникла заборгованість за тілом кредиту. З розрахунків позивача вбачається, що заборгованість фактично складається із штрафних санкцій та комісій за операції.

Щодо тверджень позивача про ознайомленні відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, зазначила наступне: матеріали справи не місять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною картою розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а ткож те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та зокрема і порядок нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Правила надання банківських послуг та тарифи мають мінливий характер, тому визначити яка саме редакція діяла на момент підписання заяви є нереальним.

Отже, підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Позивач у наданому розрахунку застосовує відсоткову ставку, не узгоджену сторонами. Банком було використано рахунок, не передбачений для операцій з надання кредиту. Не встановлено первинних документів документальних підтверджень (заяви на видачу готівки , меморіальних документів) надання та перерахування кредитних коштів, оформлених відповідно до Постанов Правління НБУ №254 та №337. Відсутні платіжні документи, що підтверджують внесення позичальником на поточний рахунок та списання з поточного рахунку коштів на погашення заборгованості згідно з договором. Відсутні документи бухгалтерського обліку (виписки) банку, які відображають облік здійснених операцій за днний період за договором.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази і заяви по суті справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви ОСОБА_1 від 31.10.2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідачу було відкрито рахунок, та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом (том №1 а.с. 11).

Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт встановлюється на підставі наданих позичальником документів, за рішенням банку.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача ОСОБА_1 станом на 27.02.2019 року становить 18 547,53 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту 8 926,40 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 3 038,49 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 4 762,99 грн., нараховано пені 460,24 грн., штрафи 1 359,41 грн. (том №1 а.с. 7 10).

Згідно довідки банку ОСОБА_1 було відкрито кредитну картку 31.10.2012 - № НОМЕР_1 з терміном дії до серпня 2016 року, в подальшому картки перевипускались: 06.06.2014 - № НОМЕР_2 з терміном дії квітня 2018 року, 09.11.2016 - № НОМЕР_3 з термінои дії до липня 2020 року, 10.12.2016 - № НОМЕР_4 з терміном дії до грудня 2020 року,10.01.2018 - № НОМЕР_5 строк дії до останньої до листопада 2021 року (том №2 а.с. 23 ).

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка ПАТ КБ «Приватбанк» від 09.07.2015 про те, що ОСОБА_1 станом на 09.07.2015 не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» (том №1 а.с. 130).

Разом з тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31.10.2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками за користуванням кредиту, нарахованою пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту (фіксована частина та процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.12.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (31.10.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

На підставі чого суд не вбачає підстав для задоволення іимо в частині нарахованої пені за прострочене зобов`язання 4 762,99 грн., нарахованої пені 460,24 грн., штрафів 1 359,41 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 09.07.2015, ОСОБА_1 станом на 09.07.2015 не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк»

Крім того відповідач тривалий час користувалась власними коштами та коштами переведеними на її картки, що підтверджується випискою по рахунку за період з 31.10.2012 по 14.08.2020 наданою банком:

- на картці № НОМЕР_2 з 19.08.2015 по 05.05.2018 в графі «сума в валюті картки» загальна сумма операцій 106102, 85 грн., з яких сума надходжень власних коштів відповідача 100234,19 грн., з них сума комісій 2667,75 грн; різниця складає 3200,91 грн як заборгованість (витрати) віідповідача.

- на картці № НОМЕР_3 з 09.11.2016 по 17.03.2017 в графі «сума в валюті картки» загальна сумма операцій 27236,27 грн., з яких сума надходжень власних коштів відповідача 27000,00 грн грн., та комісій 983,34 грн., різниця складає 747,13 грн., як залишок власник коштів відповідача.

- на картці № НОМЕР_5 з 10.01.2018 по 11.01.2019 в графі «сума в валюті картки» загальна сумма операцій складає 3117,68 грн., з яких сума надходжень власних коштів відповідача 6400,00 грн., та сума комісій 89,72 грн. різниця складає 3372,04 грн., як залишок власник коштів відповідача.

В той час, як суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог, а саме з 31.10.2012 по 27.02.2019 , 16.09.2019 по вказаній карці банком нараховано автоматичне погашення простроченої заборгованості 1976,90 грн., що судом не враховується.

- на картці № НОМЕР_4 з 01.04.2017 по 29.12.2017 в графі «сума в валюті картки» загальна сумма операцій складає 3300,33 грн, з яких сума надходжень власних коштів відповідача 3749,10 грн., різниця складає 448,77 грн., як залишок власник коштів відповідача.

Таким чином, судом встановлено, що по картці № НОМЕР_2 існує заборгованість в сумі 3200.91 грн., які використані відповідачем понад розміру зархованих власних коштів.

По карткам № НОМЕР_3 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_4 існують відповідні залишки власних коштів відповідача, які надходили на картки відповідно по 747,13 грн., 3372,04 грн., 448,77 грн., що загалом складає 4567,94 грн.. (т.1 а.с. 140-145)

Предметом вимог є заборгованість за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту.

Судом встановлено із надих позивачем доказів, з урахуванням наявної заборгованості відповідача по картці № НОМЕР_2 в сумі 3200,91 грн.., різниця, яка полягає в розмірі зарахованих коштів та витрат складає 1367,03 грн., як власні зараховані кошти відповідача, що вказує на перевищення надходжних власних коштів відповідача та його витрат.

В судововому засіданні за участю представника позивача ставилось питання щодо надання доказів відносно загального розміру наданих кредитних коштів та зарахованих власних коштів відповідача, для встановлення наявної заборгованості за тілом кредиту, для чого було оголошено перерву в судовому засіданні. Проте на підтвердження доказів наявності заборгованості за тілом кредиту, представником позивача не надано.

Як вбачається з виписку по рахунку по картці № НОМЕР_5 станом на 10.01.2018 існувала заборгованість в сумі 8299,77 грн. та по картці № НОМЕР_4 станом на 01.04.2017 існувала заборгованість в сумі 5276, 37 грн.. Доказів, на підставі чого зараховано на зазначені картки заборгованість також не надано.

Приймаючи до уваги, що на картки відповідача надійшло коштів в загаліній сумі 137 383,29 грн., що перевищує витрати відповідача без врахування комісій за здійснення операцій, що не може важатися як заборгованість за тілом кредиту, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, та на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 546-552, 610-612, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 13.03.2023.

Суддя С.О. Рубіжний