Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/2485/2023 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з нього заборгованість за договором б/н від 28.03.2011 року в розмірі 40 960 грн. 58 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 33 132 грн. 17 коп., в тому числі: заборгованості за поточним тілом кредиту в розмірі 0,00 грн. 00 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 33 132 грн. 17 коп., заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн. 00 коп., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 7 828 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 0 грн. 00 коп., нарахованої пені в розмірі 0 грн. 00 коп., нарахованої комісії в розмірі 0 грн. 00 коп., посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 28.03.2011 року підписав Заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, що передбачено п.2.1.1.5.7 Договору.

Позивач свої зобов`язання виконав належним чином, натомість відповідачОСОБА_1 не надавав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість в розмірі 40 960грн. 58 коп., яку і просив стягнути позивач з відповідача на свою користь.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 40 960 грн. 58 коп. та судовий збір в розмірі 2 481 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.11.2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 31 038 грн. 61 коп. і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. Також, просив здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції шляхом покладення їх на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, поклавши їх на позивача.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що ним до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, в якому він частково визнав позовні вимоги щодо заборгованості, що утворилася внаслідок здійснення ним витрат, у розмірі станом на 07.08.2021 року - 9 921 грн. 97 коп.

При цьому, відповідач у відзиві заперечив проти решти позовних вимог у зв`язку з тим, що в ніч на 08.08.2021 року у нього викрали мобільний телефон та гаманець зі всіма банківськими картками. Після чого злочинець здійснив низку переказів грошових коштів з універсальної картки на картку для виплат та в подальшому отримав їх готівкою в банкоматі. Крім того, злочинець оформив купівлю товарів за послугою «ПриватБанк» «Оплата частинами» на загальну суму 35 099,00 грн. в магазині «АЛЛО». Разом з цим, за допомогою мобільного телефону відповідача, злочинець оформив низку кредитів на його ім`я в мікрокредитних організаціях.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що заперечує проти позовних вимог в частині заборгованості, яка утворилася з 08.08.2021 року в сумі 23 210 грн. 20 коп., адже ці грошові кошти були отримані злочинцем внаслідок викрадення у нього мобільного телефону та гаманця зі всіма банківськими картками. Фактично, відповідач ці гроші не отримував та не користувався ними, тому і повертати їх не повинен. На підтвердження наведених фактів апелянтом до апеляційної скарги надано копії документів, а саме: Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08.08.2021 року, який зареєстровано в Голосіївському УП ГУНП у м. Києві від 08.08.2021 року за № 43579 та Пояснення до нього; Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.08.2021 року, який зареєстровано в Деснянському УП ГУНП у м. Києві від 09.08.2021 року за №46595; Протокол допиту потерпілого від 16.08.2021 року;Постанова про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 16.09.2021 року; Рапорт від 16.09.2021 року;Постанова про визначення групи слідчих по кримінальному провадженню від 19.10.2022 року;Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.01.2022 року; Заява від 14.08.2021 року на ім`я директора ТОВ «АЛЛО».

Також скаржник зазначив, що при першій можливості повідомив Банк про здійснення проти нього кримінального правопорушення та вчинення шахрайських дій щодо його банківських рахунків та попросив заблокувати вкрадені картки.

09 серпня 2021 року відповідач замовив нові банківські картки в ПриватБанку, на підтвердження чого ним до апеляційної скарги додано копії першої та останньої сторінок Заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 09.08.2021 року.

15 серпня 2021 року відповідач відправив Заяву на ім`я Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» з проханням провести службове розслідування щодо вчинених проти нього шахрайських дій та списати заборгованість, що утворилася внаслідок шахрайських дій, зазначивши засоби зв`язку. На цю заяву АТ КБ «ПриватБанк» відповіли.

Таким чином, співробітники АТ КБ «ПриватБанк» навмисно вводять суд в оману щодо ситуації по утворенню спірної заборгованості, а також щодо відсутності у них інформації про засоби зв`язку з відповідачем.

Апелянт зазначив, що до моменту викрадення в нього банківських карток та телефону в ніч на 08.08.2021 року, в нього була гарна кредитна історія. Він ніколи не брав кредитів, був відкритий лише кредитний ліміт на банківській картці ПриватБанку, яким він не часто користувався та ніколи не перевищував 10 000 грн. 00 коп. ліміту, завжди вчасно повертав кошти. З Витягу з реєстру Українського бюро кредитних історій від 29.09.2021 року видно, що всі кредитні заборгованості були створені 08.08.2021 року, саме тоді, коли банківські картки відповідача та всі доступи до них опинилися в руках у злочинця.

При цьому, заборгованість, яка у відповідача утворилася до 08.08.2021 року, він не повернув до цих пір через те, що не міг дійти з банком взаєморозуміння по злочинним діям, через які на нього повісили чужі заборгованості.

Крім цього, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 7 828 грн. 41 коп., оскільки більшість цієї суми утворена за заборгованістю, яка виникла через шахрайські дії. Разом з тим, на думку відповідача, в будь-якому разі стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит, є неправомірним, адже вони з банком не обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції взагалі не звернув увагу на його заперечення на позовну заяву та на жоден з наданих ним доказів, а в рішенні не навів жодного обґрунтування щодо відхилення доводів відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Рожка С.М., останній просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (40 960 грн. 58 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28.03.2011 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг у «ПриватБанку» підписав Анкету-Заяву, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.34).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку" складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис ОСОБА_1 в Анкеті-Заяві.

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Згідно п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1.1.5.6. Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, оплати винагороди банку).

Витягом із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: тарифи за відкриття та обслуговування карткового рахунку, комісії, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови.

Встановлено, що відповідач не виконував належним чином свої зобов`язання за договором, за яким в результаті цього виникла заборгованість в розмірі 40 960 грн. 58 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 33 132 грн. 17 коп., в тому числі: заборгованості за поточним тілом кредиту в розмірі 0,00 грн. 00 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 33 132 грн. 17 коп., заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн. 00 коп., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 7 828 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 0 грн. 00 коп., нарахованої пені в розмірі 0 грн. 00 коп., нарахованої комісії в розмірі 0 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту та процентам, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення між сторонами договору, згідно умов якого відповідач, як позичальник, погодився, зокрема з розміром процентів за користування грошовими коштами.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лишедо тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У наданій суду заяві-анкеті від 28.03.2011 року, підписаній сторонами, інформація про процентну ставку відсутня. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.03.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD», паспорт споживчого кредиту та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомився та погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за тілом кредиту та щодо сплати процентів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. При цьому, у наданій анкеті-заяві від 28.03.2011 року не вказано, яку саме послугу та на яких умовах відповідач бажає отримати, окрім цього, з наданого витягу тарифів обслуговування карт вбачається, що наявні різні тарифні плани обслуговування кредитної картки, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD», однак надані позивачем документи не містять посилань на те, який саме тарифний план підлягає застосуванню у даному випадку.

При цьому, надана позивачем роздруківка із сайту банку не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.03.2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже в справівідсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

При цьому, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 393/126/20 та Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, який викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), на яку, посилався заявник, а також від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19).

Таким чином, наданий позивачем паспорт споживчого кредиту не є належним доказом на підтвердження вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не заявив.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 7 828 грн. 41 коп. є необґрунтованим, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку позивачем надано не було.

Отже, апеляційна скарга в частині вимог про відмову у стягненні процентів ґрунтується на законі та є обґрунтованою.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту, що утворилась 08.08.2021 року у розмірі 23 210 грн. 20 коп., колегією суддів відхиляються, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувався карткою і до серпня 2021 року вносив кошти на погашення кредиту та відсотків за користування ним. Вимог про визнання цього договору недійсним в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, відповідач не заявляв, в зв`язку із чим, виходячи з презумпції правомірності правочину, задекларованої у ст. 204 ЦК України, доведеним є факт існування між сторонами договірних відносин, які виникли на підставі укладеного між ними 28 березня 2011 року договору приєднання.

Отже, з матеріалів справи чітко вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, він неодноразово поповнював рахунок, користувався кредитним лімітом.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 23 210 грн. 20 коп., яка утворилась 08.08.2021 року, є обґрунтованим, оскільки із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок неналежного виконання обов`язків за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість за простроченим тілом кредиту у загальному розмірі 33 132 грн. 17 коп., яка і підлягає стягненню, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, як належний, допустимий і достовірний доказ, відповідачем спростований не був.

При цьому слід зазначити, що відповідач не заперечує факту отримання ним кредитної картки та користування нею.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої в даному випадку дорівнює 33132 грн. 17 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не повинен сплачувати заборгованість по тілу кредиту, яка виникла 08.08.2021 року у розмірі 23 210 грн. 20 коп., у зв`язку з тим, що така заборгованість виникла через незаконні дії сторонніх осіб, які викрали картку та скористались кредитним лімітом, апеляційний суд зауважує наступне.

Заперечуючи наявність заборгованості за тілом кредиту по договору б/н від 28.03.2011 року у розмірі 23 210 грн. 20 коп., відповідач посилається на відсутність його вини у списанні коштів з його рахунку, оскільки на час списання означених кредитних коштів картка та мобільний телефон знаходились у викрадача.

Однак, з такими доводами скарги погодитись не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1.1.2. 12 та п. 1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, що є невід`ємною частиною укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, передбачено, що у разі якщо власнику картки відомі відомості про незаконне використання картки, власник картки зобов`язаний в триденний строк після усної заяви про втрату картки, стіккера PayPass, PIN-коду надати в банк чіткий виклад обставин втрати картки, стіккера PayPass, PIN-коду і наявні відомості про незаконне використання; банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПІН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

За правилами п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Аналогічне положення міститься в пункті 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, на відповідача по даній справі покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, СW-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати в тому числі і телефону, який є фінансовим для здійснення операцій з картками.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц (провадження 61-1599 Ісв 19), від 05 червня 2019 року у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61- 22267св18), від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц (провадження № 61- 23040св18), від 17 червня 2020 року у справі № 201/15185/16-ц (провадження № 61- 41264св18).

Як слідує з письмових пояснень, наданих ОСОБА_1 (за матеріалами кримінального провадження), у нього в період часу з 04 год. 56 хв. по 10 год. 17 хв. 08 серпня 2021 року викрали мобільний телефон, на якому був встановлений додаток системи дистанційного банківського обслуговування «Приват24» та гаманець з платіжними картками. За поясненнями ОСОБА_1 обставин викрадення він не пам`ятає, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Як зазначив сам відповідач, до банку з метою блокування та перевипуску карток він звернувся вже після здійснення, на його думку, сумнівних операцій.

Тобто, в даному випадку саме ОСОБА_1 допустив втрату мобільного платіжного інструменту і платіжних карток та не забезпечив ні блокування доступу до телефону, ні блокування платіжних карток, ні збереження інформації (паролів), які дають змогу ініціювати платіжні операції.

Так, згідно п.п.5-9 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, шо користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжнийзасіб. ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу ійого користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

З матеріалів справи вбачається, що фінансові операції проведені коректно, з використанням всіх необхідних реквізитів платіжної картки з правильним введенням номеру картки, ПІН-коду і підтверджуючих паролів. Транзакції відбулися з ідентифікацією електронного платіжного засобу та користувача ОСОБА_1 .

При цьому, вчинення фінансових операцій на карткових рахунках позивача третіми особами неможлива без розголошення користувачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, таких як коди доступу до карток, строк дії карти та інші ідентифікуючі дані електронного платіжного засобу, чи/або інформація для доступу до Приват24.

Таким чином, саме відповідач повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, які були вчинені з ідентифікацією електронного платіжного засобу та користувача - ініціатора переказу Волинкіна В.В. до повідомлення до банку про втрату доступу до електронного платіжного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Слід зауважити, що надані відповідачем суду копії матеріалів кримінального провадження підтверджують лише факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу втрати картки та телефону, зняття грошей з картки, та не є належними та беззаперечними доказами на підтвердження наведених відповідачем обставин втрати платіжного засобу та його використання сторонніми особами.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення заборгованості по простроченому тілу наданого кредиту в розмірі 23 210 грн. 20 коп. не ґрунтуються на Законі, а тому колегією суддів відхиляються.

Крім того, відповідачем не надано доказів на спростування достовірності наданого Банком розрахунку або помилковості обрахованої заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка підтверджується первинними банківськими документами.

На переконання колегії суддів, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим, узгоджується з випискою по рахунку, а тому приймається апеляційним судом як належний, допустимий і достовірний доказ.

Враховуючи викладене, висновок судупершої інстанції про доведеність заявлених Банком позовних вимог в частині стягнення заборгованості попростроченому тілу кредитує законним та обгрунтованим.

При цьому, рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими процентами, розмір якої в даному випадку дорівнює 7 828 грн. 41 коп., є помилковим, оскільки висновки суду у цій частині не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновок суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором у розмірі 40 960 грн. 58 коп. не відповідає обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 33 132 грн. 17 коп.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга задовольняється частково, а позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, з врахуванням витрат по сплаті судового збору, понесених позивачем в суді першої інстанції, а відповідачем в суді апеляційної інстанції, на користь Банку з відповідача ОСОБА_1 згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору, що обраховані пропорційно до розміру задоволених вимог позову та апеляційної скарги, у сумі 1 295 грн. 71 коп.

У зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнитичастково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнитичастково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 33 132 грн. 17 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати на суму 1 295 грн. 71 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: