Справа № 574/304/22
Провадження №2/574/28/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Буринь

Буринський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Гука Т.Р.,

з участю секретаря судового засідання Кошелєвої Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 вказаному домоволодінні зареєстрована, але з 20 квітня 2021 року не проживає, його колишня дружина ОСОБА_2 . Перешкод в проживанні в домоволодінні він їй не чине, ОСОБА_2 не несе витрат пов`язаних з утриманням житла, не виявляє інтерес до житла більше одного року. 20.04.2021 року вона добровільно залишила помешкання та виїхала на проживання до своїх батьків за адресою АДРЕСА_2 . На неодноразові прохання знятися з реєстрації з даної адреси залишились поза увагою. На даний час вони не спілкуються. При цьому реєстрація відповідачки у належному йому житловому будинку впливає на його право отримання субсидії та тягне додаткові фінансові навантаження.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ..

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 23.11.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 21.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що він є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який залишився йому у спадок від батька. Вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, та проживали у вказаному будинку з 2012 року, однак подружнє життя в них не склалося і 20.04.2021 року він попросив ОСОБА_1 залишити належний йому житловий будинок, і вона добровільно зібрала речі та переїхала проживати у будинок своїх батьків на сусідній вулиці. В подальшому шлюб між ними було розірвано. ОСОБА_2 з квітня 2021 року жодного разу в будинку не з`являлася та не зверталася до нього щодо можливості проживання у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та вказала, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем вони разом проживали у спірному житловому будинку, який залишився йому від батька у спадок. В квітні 2021 року позивач попросив її покинути будинок, на що вона погодилась та добровільно забрала свої речі та переїхала проживати до батьків. З того часу вона не проживає у спірному житловому будинку, не бажає в ньому проживати та не несе жодних матеріальних витрат на його утримання. На частку у праві власності на будинок, розташований по АДРЕСА_1 , вона не претендує, однак не бажає знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, оскільки не має на праві власності іншого житла, в якому могла б зареєструвати своє місце проживання.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 вказав, що проживає по по АДРЕСА_1 , навпроти будинку, де проживала сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, їхній шлюб розпався, ОСОБА_2 переїхала жити до своїх батьків на сусідню вулицю та не з`являється у вказаному будинку більше півтора року. Про те, що її хтось виганяв з будинку він ніколи не чув.

Аналогічні покази надала Свідок ОСОБА_4 , яка також проживає по АДРЕСА_1 навпроти спірного житлового будинку.

Заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення щодо них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги №11 виданої виконкомом Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області №253 від 13.02.19 , дійсно згідно з записом в погосподарській книзі №11, особовий рахунок № НОМЕР_1 житловий будинок забудований 1974 року, загальною площею 66,0 м.кв., прибудова 1974 року побудови, та надвірні споруди: літня кухня 1974 року побудови, сарай 1974 року побудови, сарай 1974 року побудови, сарай 1974 року побудови, сарай 1974 року побудови, сарай 2010 року побудови, убиральня 1974 року побудови, погріб 1974 року побудови знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , власником його є ОСОБА_1 1974 року народження (а.с.6).

Право власності позивача на спірний житловий будинок також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та технічним паспортом на житловий будинок (а.с.12, 13-18).

Згідно виписки з погосподарської книги, дійсно з записом в погосподарській книзі №11 на 2016-2020 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані і фактично проживають: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 голова господарства, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 мати (а.с.19).

Заочним рішенням Буринського районного суду Сумської області від 04.11.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.20-21).

Судовим наказом Буринського районного суду Сумської області від 22.09.2021 року Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в загальному розмірі 1/3 частину заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи з 1709.2021 рок до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття (а.с.22).

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормами ч.1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 405 ЦК України встановлено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.11.2016 року в справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку Верховного Суду України.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом встановлено, що відповідачка проживала та зареєстрована в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, в квітні 2021 року відповідачка в добровільному порядку виїхала із вказаного будинку та на даний час у ньому не проживає та як сама підтвердила в судовому засіданні проживати не бажає.

Таким чином, вже більше одного року ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні, не несе будь-яких витрат на його утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому залишаючись зареєстрованою у ньому.

Своєю реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідачка порушує права позивача, як власника, на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст.391 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_8 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а тому позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.2, 5, 7, 12, 13, 23, 223, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 25.01.2023 року.

Суддя Т.Р. Гук