Провадження № 2/466/197/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Настасяк Б. І

з участю: представника позивача Матвіїв Є.І.

представника відповідача Яцишин О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом адвоката Матвіїв Єлизавети Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Позивач адвокат Матвіїв Єлизавета Ігорівна, яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулась 28 грудня 2020 року до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Просила зобов`язати відповідача ОСОБА_4 спростувати поширену ним недостовірну інформацію, стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., відшкодувати судові витрати (Т.1 а.с.1-12).

Матеріали позовної заяви, згідно ухвали судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2021 року передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова ( Т.1 а.с.228).

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

Згідно викладеного в позовній заяві, Позивач ОСОБА_3 являється батькам малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини являється ОСОБА_6 , шлюб з якою розірвано 29.09.2015 рішенням Галицького районного суду м. Львова.

За твердженням Позивача, Відповідач ОСОБА_4 поширив про Позивача недостовірну інформацію щодо невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків, а саме ОСОБА_4 стверджував, що «гр. ОСОБА_3 по місцю проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні сина, фінансово не допомагає та місце його перебування йому не відоме».

Зазначена інформація подана гр. ОСОБА_4 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та розглядалася в якості доказів невиконання батьківських обов`язків на комісії з питань захисту прав дитини Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, слугувала однією з підстав видачі Висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, Відповідач ОСОБА_4 15.03.2018 подав до Долинського районного суду Івано-Франківської області заяву, в якій засвідчив той факт, що вихованням дитини займається тільки мати. Батько дитини, колишній чоловік, ОСОБА_3 , в будинку не появляється, дитиною не опікується, участі у вихованні дитини не бере. Його місце перебування невідоме.

Про наявність таких свідчень Позивач дізнався із копії позовної заяви, надісланої на його адресу Долинським районним судом Івано-Франківської області по справі № 343/1119/18. Позивачем зазначено, що Долинський районний суд Івано-Франківської області не надавав оцінку свідченням Відповідача ОСОБА_4 , оскільки позов був залишений без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

Позивач стверджує, що факти викладені Відповідачем ОСОБА_4 щодо його участі у вихованні сина не відповідають дійсності. Відповідач двічі подав неправдиві відомості, що порочать честь, гідність Позивача, характеризують його як непорядну, несумлінну та недобросовісну людину, яка не піклується про свого сина. Внаслідок таких неправомірних дій Відповідача, він зазнав сильних душевних страждань. Подання неправдивої інформації до служби у справах дітей, внаслідок якої було службою у справах дітей було видано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_5 та ініціювання цивільної справи про позбавлення батьківських прав при наявних перешкодах у спілкуванні батька із сином, внаслідок неправомірних, на думку Позивача дій ОСОБА_6 репутаційних втрат через поширення інформації про невиконання батьківських обов`язків переживань Позивача про те, що його обмовили без будь-яких на те причин і це в той час як йому уже чинилися перешкоди в спілкуванні з дитиною і він змушений був виборювати своє природне право на спілкування з дитиною, батьком якої являється.

Для відновлення репутації, яка характеризувала позивача як люблячого батька, останньому довелося докладати чимало зусиль, що супроводжувалося переживаннями, пов`язаними із несправедливими звинуваченнями в недбайливому ставленні до сина, тим більше в період, коли позивач всіма силами намагався змусити відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з сином.

Через що позивач вважає, що недостовірна інформація має бути спростована.

Крім того, Позивачем зазначено, що враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану (репутація, що складалася роками, була знищена й відновленню підлягатиме ще довго часу - оскільки поширена неправдива негативна інформація формує його морально-етичний портрет в очах громадськості), та з врахуванням вимог розумності і справедливості, позивач вважає, що має право на справедливу сатисфакцію у вигляді стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 50000,00 грн.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Відзив на позовну заяву стороною Відповідача, в порядку ст. 178 ЦПК України, суду не подавався.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2021 року справу передано за територіальною підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова (Т.1 а.с.228). Матеріали справи поступили до Шевченківського районного суду м. Львова 02 квітня 2021 року ( Т.1 а.с.231).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено судовий розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (Т.1 а.с.234).

25 червня 2021 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова задоволено клопотання сторони Позивача про витребування доказів. Витребувано з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради заяву Відповідача ОСОБА_4 та з Долинського районного суду Івано-Франківської області матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. Цією ж ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначенно судовий розгляд по суті (Т.2 а.с.8).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року відхилено заперечення представника Позивача від 22 листопада 2021 року та від 28 грудня 2021 року на дії головуючого у справі (Т.2 а.с.104-106).

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

У судовому засіданні представник Позивача адвокат Матвіїв Є.І. ( Т.1 а.с.210-212) надала пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві (Т.1 а.с.1-12) та письмових пояснень по суті спору поданими суду 06 вересня 2021 року (Т.2 а.с.52-56), просила позов задовольнити.

Уповноважений представник Відповідача, адвокат Яцишин О.В. ( Т.2 а.с.-29) в судовому розгляді позов не визнав, заперечив проти задоволення позовних вимог вважаючи такі необґрунтованими, просив у задоволенні позову відмовити в зв`язку з безпідставністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За умовами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( Т.1 а.с.187).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29.09.2015 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зареєстрований 15 квітня 2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 429 (Т.1 а.с.13-14).

Згідно висновку №31-707 Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 12.08.2018 про доцільность позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_5 встановлено, що Відповідачем ОСОБА_4 надано свідчення, у яких зазначено, що ОСОБА_3 по місцю проживання дитини не з`являється, не бере участі у вихованні сина, фінансово не допомагає та місце його перебування йому не відоме (Т.1 а.с.116-117).

З досліджених судом матеріалів цивільної справи №343/1119/18 Долинського районного суду Івано-Франківської області за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав встановлено, що Відповідачем ОСОБА_4 16.03.2018 подано до Долинського районного суду Івано-Франківської області заяву, в якій зазначено ним факт, що вихованням дитини займається тільки мати. Батько дитини, колишній чоловік, ОСОБА_3 , в будинку не появляється, дитиною не опікується, участі у вихованні дитини не бере. Його місцеперебування невідоме (т.1 справи №343/1119/18 а.с. 34).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав залишено без розгляду (т.2 справи №343/1119/18 а.с. 132-133).

Частиною 1 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У п. 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування - ч. 4 ст. 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю - ч. 2 ст. 201 Цивільного кодексу України

Відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості - ч. 1 ст. 270 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦК України, гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

У п. 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абз. 1 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св 18.

Суд дійшов висновку, що інформація, спростування якої вимагає Позивач, є результатом надання Відповідачем пояснень до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради для складення ними висновку щодо доцільності позбавлення позивача батьківських прав, а також заяви останньої до Долинського районного суду Івано-Франківської області по справі №343/1119/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа: орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м.Львова про позбавлення батьківських прав, у яких безпосередньо міг приймати участь Позивач, з точки зору сприймання Відповідачем цих подій і поширена ним інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання та засідання комісії з питань захисту прав дитини, не була доступною для сторонніх. Вказані судження не висвітлювались на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей.

Крім того, доказів того, що Відповідач ОСОБА_4 , розповсюджував вказану інформацію поза межами вказаних засідань, суду не подано.

Також, судовим розглядом не встановлено, що інформацію, яку подав Відповідач ОСОБА_4 , якимось чином вплинула на права та обов`язки ОСОБА_3 , або слугувала прийняттю судового рішення, котре б обмежило чи позбавило Позивача його права чи інтереси.

Допитані у судовому розгляді свідки ОСОБА_8 , котра є матір`ю Позивача (т.2 а.с.69, 71-73) та ОСОБА_9 (т.2 а.с.70, 71-73), котрий доводиться Позивачеві кумом, в своїх показаннях суду зазначили, що інформацію про справу щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його сина ОСОБА_5 та наявність заяви ОСОБА_4 , у котрій зазначено відомості відношення ОСОБА_3 до виховання сина ОСОБА_5 їм стало відомо від самого Позивача. Мати Позивача, свідок ОСОБА_8 показала, що в м. Долині її запитували сусіди та знайомі про обставини справи позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , що є для іі сина та неї емоційними переживаннями і завдає моральної шкоди. Однак хто поширив таку інформацію, котра наявна в матеріалах справи їй не відомо.

За таких підстав, аналізуючи у сукупності встановлені судом обставини справи та досліджені докази, суд вважає, що Позивач не доведено порушення його права шляхом розповсюдження відносно нього недостовірної інформації, ці доводи оцінюються судом, як припущення.

Так, у судовому розгляді не підтверджено доводи сторони Позивача, що поширена інформація ганьбить його честь та гідність. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує його або призвела до негативних наслідків. За таких обставин, суд, враховуючи наведені норми матеріального права, доходить висновку, що інформація котру вказав щодо Позивача ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_4 не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширення негативної, а не недостовірної інформації, що викладена у формі оціночних суджень, не є підставою для покладення на Відповідача, ОСОБА_4 , обов`язку спростувати таку інформацію.

Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, провадження № 61-41071 св 18; від 01 липня 2019 року, справа № 466/2989/16-ц, провадження № 61-15824св18.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст.ст.12, 81 ЦПК України Позивач повинен довести, що було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, суд вважає, що стороною Позивача не доведено усього юридичного складу правопорушення, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині спростування недостовірної інформації, захисту честі та гідності.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позову в частині спростування недостовірної інформації, захисту честі та гідності, відповідно немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди, яка завдана, на думку Позивача, з підстав неправомірних дій Відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не підтверджені належними доказами та не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у їх задоволені слід відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за Позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 19, 175-177, 260, 261, 263, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову адвоката Матвіїв Єлизавети Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 22.08.2003 Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області, зареєстроване місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 проживаючого в АДРЕСА_2 e-mail ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_3 , паспорт: НОМЕР_4 , виданий 04 квітня 2002 року Залізничним РВ УМВС України у Львівської області, ІПН НОМЕР_5 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 січня 2023 року.

Суддя П. Т. Едер