ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/517/21 Номер провадження 22-ц/814/791/23Головуючий у 1-й інстанції Шахова В.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

розглянувши у місті Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Калитка Сергієм Олександровичем,

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року, постановлене суддею Шаховою В.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

24.02.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 09.12.2020 між нею та ТОВ «ГОУФІНГОУ» укладено договір про надання фінансового кредиту №/346553, за яким на умовах строковості, зворотності та платності отримала фінансовий кредит у розмірі 3000,00 грн. зі строком повернення 30 днів та сплатою відсотків 912,5% річних від суми кредиту із розрахунку 2,5% на добу.

Вважає, що такі умови зобов`язання порушують принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими, значно перевищують тіло позики та середній розмір річної відсоткової ставки по кредитам населенню станом на кінець грудня 2020 року. Оскільки оскаржуваний правочин призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача, а його вчинення зумовлене тяжкими для позичальника обставинами, просить визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту №/346553 від 09.12.2020, укладений між нею та ТОВ «ГОУФІНГОУ».

Під тяжкими обставинами позивач наводить наявність у неї боргових зобов`язань перед іншими кредиторами на загальну суму понад 35000,00 грн., статус одинокої матері, на утриманні якої знаходяться двоє неповнолітніх дітей, її безробіття. Тому за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском у зв`язку із погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості, вона мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилась на підставі раніше укладених кредитних договорів.

Вважає, що відповідач у відповідності до вимог Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», перед укладенням оскаржуваного правочину перевіривши її кредитну історію та встановивши наявність у неї великої суми непогашеної заборгованості, розуміючи наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, умисно запропонував його укласти з наміром отримати від цього вигоду. Таким чином, позивачка вбачає причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.05.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики укладений під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Тоді як твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 912,5%, не знайшли свого підтвердження. Оскільки кредитний договір укладено на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту на добу, договір був неодноразово продовжений. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника.

Позивач ОСОБА_1 , в чиїх інтересах діє представник адвокат Калитка С.О. оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно тлумачив вимоги ст.233 ЦК України, положення якої застосовуються незалежно від того хто був ініціатором укладення такого договору, а також цитує позицію Верховного Суду у справі №200/10096/14-ц від 24.07.2019, за змістом якої для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин, а саме: тяжкі обставини та вкрай невигідні умови вчинення правочину. А тому для кваліфікації оскаржуваного правочину, як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах не мало значення наявності чи відсутності саме власного волевиявлення у позичальника на його вчинення на тих умовах, за яких він укладався.

Із підстав раніше викладених у позовній заяві доводить, що оскаржуваний правочину вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, а саме: статус безробітної, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, інші кредитні зобов`язання. За відсутності інших доходів, перебуваючи під психологічним тиском кредиторів, які погрожували та вимагали термінового повернення заборгованості, для сплати поточної заборгованості, на вкрай невигідних та несправедливих умовах, вона уклала оскаржуваний правочин.

Наголошує, що умови зобов`язання порушують принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими, значно перевищують тіло позики та середній розмір річної відсоткової ставки.

Просить застосувати позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та врахувати, що позивачка під час укладення оскаржуваного правочину не володіла спеціальними знаннями, мала звичайний рівень освіти та правової обізнаності, не могла оцінити реальну відсоткову ставку за договором позики, перебувала під впливом тяжких обставин, і тому уклала договір на вкрай невигідних для себе умовах.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 14.07.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Калитка С.О., на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.05.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду.

06.08.2021 до Харківського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.09.2022 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

При цьому апеляційний суд застосовує позицію Верховну Суду, сформовану у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, за змістом якої якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що 09.12.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №/346553, за змістом якого товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 3 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надано строком на 30 днів, тобто до 07.01.2021 (п. 1.2 договору). Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 1.3 передбачено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Згідно з п. 1.5. невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства.

Відповідно до п. 1.7 договору клієнт підтверджує, що на правовідносини за цим договором не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктом 2.1. передбачено, що сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 4.1. договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору відповідно до чинного законодавства України та договору.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору та /або і Додатку до цього договору, проценти передбачені п.1.3 продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору.

Згідно п. 6.1. договору цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно п. 6.4. підписанням цього договору клієнт дає свою згоду на те, щоб Графік розрахунків розміщувався в особистому кабінеті клієнта, зареєстрованому на веб-сторінці Товариства.

Підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, що вбачається з п.6.8. договору.

Розділом 7 визначені реквізити та підписи сторін, а саме: підписом директора ТОВ «ГОУФІНГОУ» є GFG123, а електронним підписом фізичної особи ОСОБА_1 - R11795./а.с.41-42/.

Пунктом 1.4. Публічної пропозиції (договір оферти) ТОВ «ГОУФІНГОУ» на укладення договору про надання фінансового кредиту, передбачено, що клієнт, виконуючи дії передбачені даною офертою, зокрема шляхом подання заявки на сайті Товариства за зазначеною адресою, виражає свій намір отримати фінансовий кредит та акцептує пропозицію (оферту) Товариства, приєднуючись до договору в цілому в відповідності до вимог статті 634 ЦК України./а.с.38-40/.

Розділом 2 (Порядок укладення договору та надання фінансового кредиту) Публічної пропозиції визначено, що клієнт здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на Сайті Товариства, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення (п. 2.1.)

Електронними підписами підписано додаток №1 до договору про надання фінансового кредиту №/346553 від 09.12.2020, в якому визначено графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту./а.с.41-42/.

Також матеріали справи містять заявку від 06.01.2021 та 06.02.2021 на продовження строку дії договору (пролонгацію кредиту) Додаткова угода №2 до договору №/346553 від 09.12.2020; такі заявки мають реквізити та підписи сторін, а саме: підпис директора ТОВ «ГОУФІНГОУ» та електронний підпис фізичної особи ОСОБА_1 - R44485, R17876./а.с. 43,44/.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що укладаючи оспорюваний договір позики, ОСОБА_1 усвідомлювала значення своїх дій, розуміла правову природу оспорюваного нею правочину та його правові наслідки, її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними доказами укладення такого правочину під впливом тяжкої обставини та несправедливості його умов, оскільки при добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, ґрунтується на довільному тлумаченні умов кредитування та норм права на власну користь.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції правильно установлено та не заперечується сторонами, що оскаржуваний правочин укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України «Про електронну комерцію», який визначає порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції та не містить обов`язку позикодавця перевіряти кредитну історію позичальника, яким підтверджено його вільне волевиявлення на укладення оскаржуваного правочину.

Наведена позивачем у апеляційній скарзі позиція Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 сформована з відмінних правовідносин, де позичальник не підписував, а отже не погоджував, суттєвих умов кредитування. Натомість заявлений спір про визнання правочину недійсним вмотивований положеннями статті 233 ЦК України, правила якої застосовуються до правочинів, вчинених добровільно особою, яка усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, сформованої у справі №462/2927/17 від 24.02.2020, наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Як роз`яснено в пункті 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, сформованими у постановах від 26.09.2018 №712/4728/16-ц, від 07.11.2018 №216/6077/14-ц, від 05.05.2020 №462/3280/17, від 12.03.2021 №295/17488/15-ц, від 29.03.2021 №369/13272/18-ц та від 10.08.2021 №754/16129/17, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

У цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність належними та допустимими доказами наявність тяжкої обставини, що змусила позичальника вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції наявність на утриманні позивачки двох неповнолітніх дітей, як і наявність невиконаних грошових зобов`язань не свідчить про тяжку обставину, в розумінні ст.233 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані перебування позивачки під психологічним тиском кредиторів, які погрожували та вимагали термінового повернення заборгованості, не ґрунтуються на доказах, як і твердження щодо цільового використання отриманої від відповідача позики для сплати поточної заборгованості перед іншими кредиторами.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що оскаржуваний правочину вчинений нею на вкрай невигідних та несправедливих умовах, які полягають у надмірно високому розмірі річної відсоткової ставки, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Матеріалами справи підтверджено, що грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн. надавалися ОСОБА_1 на строк 30-ти календарних днів зі сплатою процентів у розмірі 2,5% на добу, загальною вартістю нарахованих відсотків 2 250,00 грн., що не перевищує тіло позики. Укладаючи договір позики, ОСОБА_1 усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї є зрозумілі, тоді як зміст оскаржуваного правочину в частині визначення 912,5% річних (п.1.3 договору) не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, оскільки оскаржуваний правочин є строковим 30 днів із розрахунку 2,5% на добу та при добросовісному виконанні зобов`язання позичальником, не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника.

Установивши, що спірний договір позики підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, позикодавцем надано позивачці відомості щодо процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Калитка Сергієм Олександровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.02.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця