Провадження № 2/537/315/2023
Справа № 537/3794/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.01.2023 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді - Маханькова О.В.,
за участю секретаря судового засідання Доценко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,
В грудні 2022 року позивач звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Свої вимоги обгрунтовує тим, що зареєстрована та проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. В червні 2017 року до позивачки з російської федерації приїхала онука ОСОБА_2 , дочка сина ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачка запропонувала укласти договір довічного утримання, відповідно до якого позивачка мала передати ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_2 , відповідачка в свою чергу забрати позивачку до себе додому та піклуватися про останню. У зв`язку з від`їздом до російської федерації ОСОБА_2 залишила нотаріально посвідчену довіреність на вчинення дій від свого імені на представника ОСОБА_4 . 26 червня 2017 року представник за довіреністю запросила позивачку до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Н.В. для підписання договору довічного утримання.
Не вчитуючись в суть договору, позивач підписала його, оскільки була впевнена що укладає договір довічного утримання з найріднішою людиною. Після підписання договору онука декілька разів виходила на зв`язок та обіцяла приїхати та забрати її до себе. Однак в подальшому зв`язок було обірвано. Коштів по договору купівлі-продажу квартири не отримувала. За указаних обставин, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири.
Ухвалою суду від 16.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 26.01.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачка у засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи є заява позивачки про підтримання заявлених вимог та про слухання справи за її відсутності, в якій вона не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з`явився, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви відповідач зареєстрована у російській федерації за адресою: АДРЕСА_3 . Інформація про наявність представника відповідача на території України відсутня.
Згідно зі ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
До повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації.
У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану АТ Укрпошта з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.
У зв`язку з чим єдиним повідомленням відповідача у справі про розгляд справи та дати судових засідань є розміщення оголошень на сайті Судової влади України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 в 1/2 частці на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Управлінням житлово- комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів Полтавської області від 15.04.1993 згідно з Розпорядженням від 09.04.1993 № 477/2, Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25.07.2005 та в 1/2 частці на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою Полтавської області 12.12.2005 за реєстровим № 2-1816, зареєстрованих комунальним підприємством Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації в книзі М-З, номер 488, реєстраційний номер 12361707 належала квартира за адресою АДРЕСА_1 .
У подальшому 26 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю посвідченою Спірідович Н.В., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області 01 червня 2017 року, за реєстровим № 338, від імені ОСОБА_2 , укладений договір купівлі-продажу квартири який посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 364, за умовами якого ОСОБА_1 продала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 купила цю квартиру, за яку сплатила 231 018,00 грн до підписання договору.
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , інше житло у неї відсутнє, вона є особою похилого віку, 1936 року народження, спірний договір купівлі-продажу квартири уклала у віці 81 рік.
Відповідно до витягу з реєстру Кременчуцької територіальної громади № 2022/000298944 від 11.08.2022, ОСОБА_1 з 09.02.1988 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Після укладення спірного договору позивач продовжила проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ключі від квартири не передавала, а відповідач, в свою чергу, не вселилась у спірну квартиру з моменту укладення спірного договору, тобто не відбулася фактична передача спірної квартири за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю.
Всі рахунки на оплату комунальних платежів відкриті на ім`я ОСОБА_1 згідно особового рахунку № НОМЕР_1 і на час розгляду справи, саме ОСОБА_1 сплачувала рахунки за комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за останні два роки.
Встановлено, що позивач лише мала намір укласти договір довічного утримання зі своєю онукою, за умовами якого остання повинна була піклуватися про позивача враховуючи її похилий вік.
Тобто, зазначені обставини переконують у відсутності наміру та волі ОСОБА_1 на відчуження спірної квартири шляхом укладення саме договору купівлі-продажу квартири, яка була єдиним місцем її проживання, і вона потребувала догляду в силу віку та життєвих обставин, що склалися.
Однією з істотних умов договору купівлі-продажу є ціна договору.
Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу від 26 червня 2017 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 231 018,00 (двісті тридцять одну тисячу вісімнадцять гривень) 00 копійок, які продавець від представника покупця одержав повністю до підписання цього договору в установлений законом спосіб.
У п. 2.2. договору зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.
За нормою ч. 3 ст. 1087 ЦК України граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.
Однак, докази здійснення розрахунків за даним договором відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно норми ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.
Відповідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення,такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.1 ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За змістом статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 07.04.2021 №356/412/18 дійшов висновку, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами.
Отже, позивач, будучи особою похилого віку, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи спірний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу власної квартири не було вільним і не відповідало її волевиявленню.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Від вимоги про стягнення з відповідача понесених витрат по сплаті судового збору позивач відмовився, тому у відповідності із ч.1 ст.13 ЦПК, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15-16, 203, 215, 229, 626, 655 ЦК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири - задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 26.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю посвідченою Спірідович Н.В., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області 01 червня 2017 року, за реєстровим № 338, від імені ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 364.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 26.01.2023 року.
Суддя Маханьков О.В.