ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» березня 2023 року

м. Харків

справа № 638/7366/21

провадження № 22ц/818/498/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представник відповідачки - Загребельний Г. С. ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року в складі судді Рибальченко Л.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_3 з 15 жовтня 2011 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що сімейне життя між ним та відповідачкою поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення їхніх шлюбних відносин.

Зазначив, що з січня 2021 року відповідачка через небажання проживати разом з ним та їхнім сином, мешкає окремо в орендованій квартирі. Спочатку їхній син ОСОБА_5 ночував у матері два рази на тиждень, однак через те, що відповідачка з сином використовувала нецензурну лайку, погрожувала, що сховає сина від батька, син виявив бажання жити разом з ним. Він з трьох років займається вихованням і розвитком сина, має з ним стійкий психологічний зв`язок. Зараз малолітній ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом з ним, відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні сина.

Вказав, що малолітній ОСОБА_5 має проживати з ним, оскільки він має достатньо часу, щоб відводити сина до школи, на гуртки, займатися з ним вечорами, допомагати робити домашні завдання, гуляти та іншим чином піклуватися про нього. Крім того, він має власну квартиру, в якій у повному обсязі створені всі необхідні умови проживання малолітнього сина.

Зазначив, що жодним чином не перешкоджає відповідачці бачитись з дитиною, але в найкращих інтересах дитини доцільно визначити місце проживання сина разом з ним.

Просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на його користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі частки від всіх видів її заробітку, але не більше ніж десять прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково; визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття; рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн та на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі чи залишити позовну заяву без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не врахував, що у провадженні суду перебуває інша справа №953/5502/21 за її позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Суд першої інстанції розглянув справу без її участі, вона не була повідомлена про час розгляду справи належним чином, просила про відкладення розгляду справи. SMS - повідомлення не є належним повідомленням. Висновок органу опіки і піклування судом не оголошувався, вона його не отримувала, на комісію не викликалась.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. В своїх поясненнях вона фактично виклала вимоги апеляційної скарги. Зазначила, що вона знаходиться за межами України. Представник відповідачки акцентував увагу суду на тому, що аналогічна справа вже була предметом розгляду в суді першої інстанції, провадження за якою закрито, і наразі вона перебуває на стадії апеляційного оскарження.

ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні. При цьому посилалися на її безпідставність та необґрунтованість. Вважали, що суд першої інстанції повно дослідив матеріали справи та надав належну оцінку доказам у справі. ОСОБА_1 пояснив, що дитина весь час проживає разом з ним. На початку війни відповідачка виїхала за межі України без дитини, залишила її разом з ним без будь - яких пояснень та підтримки. Акцентував увагу на тому, що кожен раз, затягуючи розгляд справи як в суді першої інстанції, так і зараз в суді апеляційної інстанції, відповідачка та її представник діють не в інтересах дитини, а в інтересах самої відповідачки, яка безвідповідально відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків. Наразі у неї також немає бажання добровільно приймати участь у вихованні дитини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно - залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням обставин справи та інтересів дитини, яка виявила бажання проживати з батьком, необхідно визначити місце проживання малолітнього сина сторін з позивачем та стягнути з відповідачки аліменти на його утримання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15 жовтня 2011 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14, 15).

Місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з 28 серпня 2012 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26 квітня 2021 року (а. с. 16).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 листопада 2010 року. Квартира чотирьохкімнатна, її загальна площа - 97,1 кв м, житлова площа - 62,9 кв м (а. с. 20-22).

З довідки адміністрації Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №131 Харківської міської ради Харківської області від 16 квітня 2021 року №01-25/118 вбачається, що ОСОБА_5 навчається у цьому закладі з 01 вересня 2018 року, проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В квартирі дитина має окрему кімнату, в якій є і зона для навчання, і зона для відпочинку. Вихованням дитини займається батько ОСОБА_1 . Приводить та забирає дитину також батько. Завжди цікавиться справами ОСОБА_5 , попереджує, якщо не з`являється до школи та сповіщає причину. На заняття приходить вчасно, не запізнюється. Батько цікавиться навчанням та успішністю сина. Приймає активну участь у житті класу, батьківські збори відвідує регулярно. Поза школою ОСОБА_5 відвідує додаткові заняття, на яких має значні результати. До школи завжди приходить чистим та охайно вдягнутим по сезону. Мати ОСОБА_3 займає пасивну позицію у вихованні сина. За весь час навчання з класним керівником співпрацював лише батько (а. с. 17).

З відповіді на адвокатський запит, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча клінічна лікарня №4» Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився під наглядом лікарів-фахівців цього закладу з 11 серпня 2012 року по 09 жовтня 2012 року та з 03 червня 2015 року по теперішній час. Декларація про вибір лікаря укладена батьком хлопчика 06 липня 2018 року. Лікаря-педіатра хлопчик відвідував у супроводі батька. Мати ОСОБА_3 з питань стану здоров`я сина до лікаря-педіатра, з яким укладена декларація, не зверталась (а. с. 18).

З довідки, наданої адміністрацією спортивного клубу "YOD" від 19 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_5 відвідує секцію боротьби самбо з вересня 2018 року. На тренування сина приводить батько ОСОБА_1 , який дбає про дитину, слідує рекомендаціям тренера щодо хлопчика. Мати ОСОБА_5 жодного разу на тренування не з`являлась (а. с. 19).

Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 28 грудня 2021 року № 716 щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Висновок мотивований тим, що ОСОБА_1 разом з сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Із акта обстеження житлово-побутових умов від 28 серпня 2021 року вбачається, що для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, має самостійний дохід, на наркологічному обліку не перебуває. Крім того, Департаментом служб у справах дітей враховані довідки, надані адміністрацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 131 Харківської міської ради Харківської області, Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча клінічна лікарня №4» Харківської міської ради. Також враховано результати співбесіди з дитиною, яка бажала жити з батьком (а. с. 63-68).

Судом першої інстанції в присутності представника служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з`ясована думка малолітнього ОСОБА_5 щодо обставин справи, який пояснив, що останні два роки він проживає з батьком, інколи бачився з матір`ю та ходив з нею на прогулянки. Також зазначив, що на даний час мати виїхала за кордон та телефонує йому раз на тиждень-два. На питання суду, з ким він хоче залишитися жити, малолітній ОСОБА_5 зазначив, що з батьком.

24 березня 2022 року ОСОБА_3 дійсно виїхала за межі країни, що підтверджується штампами у її паспорті для виїзду за кордон (а. с. 81-82).

Малолітній ОСОБА_5 залишився проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною першою, другою статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблено висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків».

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18; Верховного Суду від 05 вересня 2019 року, справа № 672/1286/16-ц, провадження № 61-25968св18; від 15 квітня 2020 року, справа № 550/1201/16, провадження № 61-3263св19, від 25 березня 2020 року, справа № 341/793/17, провадження № 61-42727св18, від 18 березня 2020 року, справа № 423/951/15-ц, провадження № 61-11500св18, від 28 квітня 2022 року, справа № 359/6726/20, провадження № 61-17922св21.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Зазначене тлумачення викладено у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 950/569/20-ц, провадження № 61-18067св21, від 27 жовтня 2022 року у справі № 199/8873/20, провадження № 61-7406св22.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суд має враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 343/96/21, провадження № 61-7370св22.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд, першої інстанції врахував вказані норми матеріального права та, встановивши, що для збереження розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі доцільним є її проживання з батьком, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Ставлення позивача до дитини, а також надані ним докази свідчать про те, що батько дбає про якнайкраще забезпечення інтересів малолітнього сина.

Враховуючи тривалий час проживання дитини разом з батьком, соціальну адаптацію ОСОБА_5 у відповідному середовищі, наявність кола соціальних зв`язків дитини переважно за місцем проживання батька, відвідування ним навчального закладу, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання, прихильність дитини саме до батька, відносини, які існують між кожним з батьків та дитиною, приділення батьком більше уваги та свого часу дитині, позитивний висновок органу опіки та піклування, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в інтересах дитини необхідно визначити її місце проживання разом з батьком та стягнути з матері аліменти на утримання сина.

Відповідачка, що наразі перебуває за кордоном, не надала жодного доказу того, що вона дійсно бажає і має можливість займатися вихованням сина, відповідач їй в цьому перешкоджає, а знаходження дитини разом з батьком суперечить інтересам сина.

Доказів неналежного ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків з виховання сина, залишення його у небезпеці, застосування насильства, будь-якого негативного його впливу на дитину, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами тощо матеріали справи не містять. При розгляді справи не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком, та такі обставини не доведені належними та допустимими доказами зі сторони відповідачки.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що проживання з батьком не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Скасування судового рішення про визначення місця проживання сина з батьком, з яким він мешкає тривалий період часу, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

При цьому задоволення позову позивача не позбавляє відповідачку права брати участь у вихованні сина, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, фізичний та моральний стан, оскільки відносини, які склалися між батьками, не повинні негативно позначатися на психологічному чи фізичному стані їхньої дитини.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку сина, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на перебування у провадженні суду також іншої цивільної справи №953/5502/21 за її позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів не є підставою для скасування рішення суду у цій справі та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, враховуючи, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2023 року провадження у справі № 953/5502/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини - закрито. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2023 року у цій же справі розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У межах цієї справи представник відповідачки вже звертався до суду першої інстанції з клопотанням про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, яке ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року залишено без задоволення.

Вимоги у цій справі та у справі № 953/5502/21 є не тотожними, а фактично зустрічними. В ухвалі суду першої інстанції від 16 вересня 2021 року вбачається, що провадження у справі № 953/5502/21 відкрито пізніше ніж провадження у справі, яка наразі переглядається.

Отже, підстав для залишення позову ОСОБА_1 у цій справі без розгляду не вбачається.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, просила про відкладення розгляду справи, та SMS-повідомлення не є належним повідомленням, судова колегія відхиляє.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно зі статтею 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду ухвалено 23 грудня 2022 року. ОСОБА_3 було достеменно відомо про те, що судове засідання у справі призначено на 23 грудня 2022 року о 10-30 годин, що підтверджується змістом її заяви від 15 грудня 2022 року, у якій вона просила відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням за межами України та тим, що нею лише 14 грудня 2022 року встановлено програму «Електронний суд», тож вона не мала можливості своєчасно подати клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції.

Наведені відповідачкою причини для відкладення розгляду справи суд першої інстанції обґрунтовано визнав не поважними з урахуванням того, що відповідачка мала достатньо часу з 14 грудня 2022 року для підготовки і направлення до суду відповідного клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, інтереси відповідачки у суді першої інстанції представляв адвокат Загребельний Г.С., та доказів того, що його повноваження припинені, чи що він не міг прибути у судове засідання, матеріали справи не містять.

Справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 11 червня 2021 року, та відповідачкою і її представником неодноразово, а саме 07 лютого 2022 року, 26 вересня 2022 року, 21 листопада 2022 року, 15 грудня 2022 року подавались клопотання про відкладення розгляду справи. Своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву на позовну заяву відповідачка протягом розгляду справи не скористалась.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, не допускати зловживань щодо безпідставних відкладень розгляду справи, неявки в судові засідання, ухилення від отримання інформації про рух справи.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Ураховуючи наведене, а також предмет спору, що стосується інтересів дитини, відсутність поважних причин неявки відповідачки у судове засідання та процесуальну поведінку ОСОБА_3 , суд першої інстанції обґрунтовано констатував наявність підстав для ухвалення рішення по справі.

Посилання ОСОБА_3 на те, що висновок органу опіки і піклування судом не оголошувався, вона його не отримувала, на комісію не викликалась, судова колегія відхиляє, адже зазначений висновок міститься у матеріалах справи ще з 14 січня 2022 року. Про наявність зазначеного висновку судом вказано в ухвалі від 07 лютого 2022 року про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду. Як зазначила ОСОБА_3 вона є користувачем системи «Електронний суд», отже, зміст цієї ухвали доступний у її особистому кабінеті. Своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи, зокрема, із зазначеним висновком, відповідачка та її представник не скористались.

Надані ОСОБА_3 разом з апеляційною скаргою докази, а саме протоколи опитування адвокатом особи за її згодою від 30 вересня 2021 року, довідку Міського психоневрологічного диспансеру № 3, довідку Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер» від 17 серпня 2021 року № 1898, довідку про доходи № 42, судова колегія на підставі вимог статті 367 ЦПК України не приймає, оскільки ці докази відповідачка до суду першої інстанції не подавала, доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не надала.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.