КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/429/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Київ

справа № 752/968/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 03 липня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ПАТ «КБ «Хрещатик» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 755 473,66 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 610 946,49 грн; заборгованості за відсотками за кредитом у розмірі 516 099,30 грн; пені за не своєчаснепогашеннякредитуу розмірі 200 658,25 грн; пені за несвоєчасну сплатупроцентів у розмірі 132 436,03 грн; інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості у розмірі 241 735,02 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 53 598,57 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що 23 березня 2012 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 було укладено договір №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, відповідно до п.1.1 якого банк відкриває поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжних засобів клієнту № НОМЕР_1 у гривнях для проведення розрахунків з використанням платіжної картки на підставі отриманої заяви та інших документів, наданих клієнтом відповідно до діючого законодавства України, та видає клієнту платіжну картку, що є власністю банку.

Вказував, що позивачсвої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року позов ПАТ КБ «Хрещатик» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» заборгованість за кредитним договором №1F0083/4 від 23 березня 2012 року у загальному розмірі 1 755 473,66 грн та 26 332,10 грн судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «КБ «Хрещатик» відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності відповідача, яка не була повідомлена належним чином про розгляд справи, оскільки конверти з повістками повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання»

Вказувала, що між сторонами був укладений не кредитний договір, а договір банківського рахунку з можливістю його кредитування, а тому вважає, що у позичальника виникає обов`язокповернути кредитору кредит лише у тому разі, якщо факт надання кредиту позичальнику та сума отриманого кредиту позичальником документально підтверджено.

Зазначала, що ОСОБА_1 не отримувала від банку кредит у сумі 610 946,49 грн, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, за лімітом кредитування з нарахуванням відсотків за період з 23 березня 2012 року по 13 лютого 2016 року сума у вищезазначеному розмірі створена позивачем шляхом арифметичного додавання та віднімання сум усіх операцій про рух коштів за період з 03 травня 2012 року по 28 червня 2016 року, в яку були включені відсотки за користування лімітом, відсотки за перевищення кредитного ліміту.

Вказувала, що відповідач жодного рахунку у ПАТ «КБ «Хрещатик» не відкривала та не мала, а договір №1F0083/4 та додатки до нього не передбачають ліміту овердрафту, який міг бути використаний відповідачем.

Посилалася на те, що станом на 14 липня 2016 року банк перебував у процесі ліквідації, а його банківська ліцензія була відкликана, видача будь-якого кредиту, проведення будь-яких операцій за рахунок клієнтів банку, а також відкриття рахунків клієнтам було неможливо.

04 червня 2020 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «ФК «Профкапітал» було укладено договір №000007/Ф про відступлення права вимоги, в тому числі і за договором №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки від 23 березня 2012 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залученодо участіу справі №752/968/19 як процесуального правонаступника позивача ПАТ«КБ«Хрещатик» - ТОВ«Фінансова компанія «Профкапітал».

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 травня 2022 року касаційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного судупредставник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Однак при ухваленні рішення судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи по ній неодноразово призначався в судові засідання, зокрема на 28 травня 2019 року, 01 липня 2019 року.

Відповідачу ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 були направлені судові повістки про розгляд справи на 28 травня 2019 року, 01 липня 2019 року. Однак, судові повістки про розгляд справи на 28 травня 2019 року, 01 липня 2019 року повернулися на адресу суду без вручення із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1 а.с.56-59).

При цьому, доказів отримання ОСОБА_1 судових повісток про розгляд справи на 28 травня 2019 року, 01 липня 2019 року, матеріали справи не містять.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц).

А відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час та місце судового розгляду, що є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Колегія суддів приходить до висновку, що позов ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2012 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладений договір №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, відповідно до пункту 1.1 якого банк відкриває поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних засобів клієнту №262550001/4 у гривнях для проведення розрахунків з використанням платіжної картки на підставі отриманої заяви та інших документів, наданих клієнтом відповідно до діючого законодавства України, та видає клієнту платіжну картку, що є власністю банку.

Відповідно до пункту 2.1 договору банк зобов`язуєтьсянадати клієнту картку протягом 7 (семи) робочих днів з моменту надання клієнтом заяви і необхідних для розрахунку документів, а також сплати всіх комісій згідно з тарифами банку.

Згідно з пунктом 2.2.1 зазначеного договору клієнт зобов`язується отримати картку протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту надання клієнтом відповідної заяви, дотримуватись правил користування карткою, викладених у додатку 2 до цього договору.

За змістом пунктів 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, клієнт зобов`язується оплачувати відповідно до діючих тарифів послуги банку по проведенню розрахунків з використанням картки, а також суми комісій, інших платежів, що є наслідком або виникли в результаті використання картки відповідно до діючих тарифів банку.

Відшкодувати суми збитків банку, понесених у результаті використання картки у порушення умов кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.2.4 договору, гранична сума коштів, що доступна позичальнику протягом певного періоду для здійснення операцій із застосуванням платіжної картки становить поточний витратний ліміт клієнта і обчислюється як сума залишку на рахунку за мінусом суми заблокованих, але не списаних коштів. Клієнт зобов`язаний проводити витрати по поточному рахунку в сумах, які не перевищують поточного витратного ліміту. У разі перевищення витратного ліміту при відсутності діючого кредитного договору вважається, що у клієнта виникла заборгованість без достатньої правової підстави у сумі коштів, яка перевищує тариф.

Згідно з пунктом 2.2.5 договору при виникненні несанкціонованої заборгованості та безпідставного набуття клієнтом коштів банку, клієнт зобов`язаний відшкодувати банку суму несанкціонованої заборгованості, а також сплатити відсотки за користування несанкціонованою заборгованістю відповідно до діючих тарифів банку (додаток 3).

Положеннями п.2.2.6 договору про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки визначено, що у випадку погашення несанкціонованої заборгованості в термін більше ніж 60 днів від дати виконання, банк має право стягнути з клієнта пеню в розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ у розмірі, що діяла в момент прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, в тому числі шляхом договірного списання. Дійсне положення є правом, а не обов`язком банку і не звільняє клієнта від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що договір вступає в силу з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Термін дії карток вказані на титульній сторінці картки. Якщо картка перевипускається на новий термін дії або випускаються нові картки до поточного рахунку, то термін дії договору автоматично продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за операціями, здійсненими за цими картками. Закінчення терміну дії картки не означає закінчення терміну дії договору.

Як вбачається з додатку до договору, який було долучено позивачем до позовної заяви, в ньому зазначено розмір тарифів та комісії.

У п.11 вказаного додатку зазначено, що обслуговування несанкціонованої заборгованості за рахунком здійснюється згідно з діючими процентними ставками, затвердженими Комітетом по управлінню активами та пасивами ПАТ «КБ «Хрещатик».

Користування кредитом в межах ліміту кредитування здійснюється згідно з діючими процентними ставками, затвердженими Комітетом по управлінню активами та пасивами ПАТ «КБ «Хрещатик» (п.24 Тарифів).

Як договір №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, так і додаток до нього з розміром тарифів і комісій, підписані відповідачем, яка не заперечувала, що підпис належить саме їй, а отже, договір станом на час розгляду справи сторонами не оспорюється та є дійсним.

08 листопада 2018 року за вих.№ 3/5029) ПАТ КБ «Хрещатик» надсилало на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень за договором №1F0083/4 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, а саме 1 269 213,84 грн., яка утворилась станом на 01 серпня 2018 року, проте вказана вимога залишена без належного реагування з боку позичальника.

З розрахунку, наданого банкомдо позовної заяви,вбачається, що у ОСОБА_1 за укладеним договором утворилася заборгованість, яка становить 1 755 473,66 грн. та складається із:

заборгованості за лімітом кредитування з нарахуванням відсотків за період із 23 лютого 2012 року по 13 липня 2016 року у розмірі 610 946,49 грн.;

заборгованості за відсотками за період із 14 липня 2016 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 516 099,30 грн.;

пені за простроченою заборгованістю за кредитом за періодіз 01 листопада 2017 року по 07 вересня 2018 року у розмірі 200 658,25 грн.;

пені за простроченими процентами за період із 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 132 436,03 грн.;

інфляційні втрати від прострочення повернення кредитної заборгованості за період із листопада 2015 року по жовтень 2018 року у розмірі 241 735,02 грн.;

3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за періодіз 01 листопада 2015 року по 31 жовтня2018 року у розмірі 53 598,57 грн.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

За змістом статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Відповідно частини першої статті 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України).

До таких правовідносин застосовуються положення про банківський кредит.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У частині другій статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За правилом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та передаючисправу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував на те, що суди не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, а саме: як формується (визначається) сума кредиту за умовами укладеного між сторонам договору про відкриття та обслуговування поточного рахунку; чи отримано (використано) відповідачем на умовах кредиту кошти; якщо так, то який період користування коштами на умовах кредиту; який відсоток погоджено сторонами за користування кредитними коштами.

На виконання вказівок, які викладені в постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року, судом апеляційної інстанції у представників сторін з'ясовувалися умови на яких здійснювалось кредитування рахунку відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що оскільки відповідач проценти щомісячно не сплачувала, тобто власних коштів на сплату процентів не надавала, банк фактично кредитував позичальника на суму несплачених відсотків - для того, щоб відсотки були сплачені. Посилався на те, що Тарифи банку не містять зафіксованого розміру відсотків за обслуговування несанкціонованої заборгованості. Вказував, що оскільки неможливо достовірно підтвердити розмір процентних ставок та враховуючи вказівки Верховного Суду за наслідком касаційного перегляду справи, банк замовив аудитору Звіт для перерахунку залишку заборгованості відповідача. Зазначав, що враховуючи результати виконаного уточненого розрахунку фактичної заборгованості за договором №1F0083/4, які викладені у Звіті, виходячи з розрахунку відсотків на рівні облікової ставки НБУ станом на 14 липня 2016 року, фактична заборгованість ОСОБА_1 становить 157342,89 грн., 3% річних за період з 14 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року становить 10863 грн., пеня за період з 14 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року - 107953,85 грн., інфляційне збільшення боргу - 48313,10 грн. Вказані суми заборгованості позивач просив стягнути з відповідача.

Як вбачається зі Звіту про фактичні результати щодо уточненого розрахунку фактичної заборгованості за кредитом перед ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» станом на 14 липня 2016 року, згідно укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 договору №1F0083/4,який складений 08 серпня 2022 року ТОВ «Аудиторська компанія «КРЕДО-АУДИТ», при здійсненні уточненого розрахунку встановлено, що згідно з умовами договору про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки сплата відсотків та пені здійснювалась позичальником за рахунок збільшення банком кредитного ліміту (тіла кредиту) на суму нарахованих відсотків та пені у періодах, у яких не були погашені позичальником заборгованості, на кінець лімітного періоду кредитування.

У вказаному Звіті зазначено, що стосовно розрахунку заборгованості за лімітом кредитування з нарахуванням відсотків за період з 23 березня 2012 року по 13 липня 2016 року за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіної М.А., за станом на 01 листопада 2018 року, вони не отримали інформацію про тарифи банку, які діяли у період з 23 березня 2012 року по 13 липня 2016 року, у тому числі інформацію про відсоткові ставки за користування кредитними коштами, а тому не змогли визначити достовірність цих розрахунків. Проте, при проведенні уточненого розрахунку фактичної заборгованості ними використовували період нарахування відсотків по кредиту та пені за прострочення кредиту виходячи з даних банку.

Виходячи з інформації, наведеної у виписках банку по картковому рахунку, де відображено рух коштів по рахунку, та враховуючи положення п.8.4 договору, який передбачає у питаннях, не врегульованих договором, керуватись чинним законодавством, та положень ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно з якою, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, на суму від`ємного сальдо ними нараховувалися відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України за кожен день існування такого від`ємного сальдо, а також пеня в розмірі 1% за кожен день прострочення від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що також передбачено п.2.2.6 договору №1Р0083/40.

За результатами виконаного уточненого розрахунку фактичної заборгованості за договором №1Р0083/40, виходячи з розрахунку відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за станом на 14 липня 2016 року фактична заборгованість складає 157342,89 грн., яка складається з тіла кредиту, оскільки погашення нарахованих відсотків та пені за кредитом здійснювалось шляхом збільшення банком розміру кредитної лінії.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності нарахування заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладений договір про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки і гранична сума коштів, яка доступна позичальнику протягом певного періоду для здійснення операцій із застосуванням платіжної картки, становить поточний витратний ліміт клієнта та обчислюється як сума залишку на рахунку за мінусом суми заблокованих, але не списаних коштів.

У анкеті-заяві, договорі від 23 березня 2012 року та додатку до договору, який було долучено позивачем до позовної заяви розмір і тип процентної ставки (фіксована чи змінювана) за користування несанкціонованою заборгованістю та за використання кредиту, порядок розрахунку і сплати вказаних процентів не узгоджений.

У судових засіданнях апеляційного суду та у своїх поясненнях представник позивача підтвердив обставину про те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо розміру і типу процентної ставки (фіксована чи змінювана) за користування несанкціонованою заборгованістю та за використання кредиту, за якими стороною позивача нараховувалися відсотки відповідачу. Не заперечував, що у суму боргу 157342,89 грн. включені відсотки та пеня.

З розрахунку заборгованості, який є додатком №1 до Звіту про фактичні результати щодо уточненого розрахунку фактичної заборгованості за кредитом вбачається, що ОСОБА_1 здійснювалися як витрати з карти/рахунку (колонка №5), так і поповнення карти/рахунку (колонка №6).

При цьому, в тіло заборгованості були включені та відповідно проводилося списання: відсотків та пені.

Позивачем не доведено розмір відсотків згідно з тарифами, які діяли в період спірних правовідносин.

З розрахунку неможливо встановити, на яку суму фактично отриманих коштів як кредит та за яким розміром процентної ставки, були нараховані відсотки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що визначення розміру відсотків на підставі ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України не може застосовуватися у даному випадку, оскільки сторонами у договорі було погоджено, що відсотки розраховуються відповідно до діючих тарифів банку. Однак стороною позивача таких тарифів надано не було.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про розмір відсотків, які діяли на час користування відповідачем платіжною карткою, колегія суддів вважає, що позивач безпідставно нарахував у розмір заборгованості за тілом відсотки.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Як вбачається з виписки по рахунку (т.1 а.с.13-26), розрахунку заборгованості, який є додатком №1 до Звіту про фактичні результати щодо уточненого розрахунку фактичної заборгованості за кредитом станом на 21 липня 2014 року (т.2 а.с.224-227) загальне сальдо операцій по картці та по рахунку становило 169915,30 грн. (колонка №7).

В подальшому за період з 22 липня 2014 року по 14 липня 2016 року відповідачем не здійснювалося витрат з карти/рахунку (колонка №5), а лише здійснювалося поповнення карти/рахунку (колонка №6).

Однак, банком у період з 22 липня 2014 року по 14 липня 2016 року у розмір заборгованості за тілом було включено розмір відсотків та пені.

Вбачається, що у період з 22 липня 2014 року по 14 липня 2016 року відповідачем було здійснено поповнення карти/рахунку (колонка №6), а саме: 31 березня 2015 року - 493 грн., 31 липня 2015 року - 35000 грн., 31 серпня 2015 року - 105000 грн., 23 вересня 2015 року - 39450 грн., 21 жовтня 2015 року - 60000 грн., що загалом становить 239943 грн.

Разом з тим, оскільки представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду визнав та просив стягнути з відповідача суму заборгованості за тілом у розмірі 157342,89 грн., при цьому в суму даної заборгованості були включені відсотки та пеня, та враховуючи, що відповідачем у період з 22 липня 2014 року по 14 липня 2016 року було поповнено рахунок на суму 239943 грн., отже заборгованість відповідача станом на 14 липня 2016 року відсутня.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті ПАТ «КБ «Хрещатик» в добровільному порядку, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту відсутні.

Оскільки вимоги позивача про стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат за період з листопада 2015 року по 30 жовтня 2018 року є похідними від суми заборгованості за тілом кредиту, яка фактично відсутня, та відсотками, розмір яких є недоведеним, таким чином вказані вимоги також задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03 червня 2016 року №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик») з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно та призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенка І.І.

Враховуючи положення Закону України «Про банки і банківську діяльність» наслідком відкликання банківської ліцензії банку є припинення банком здійснення банківської діяльності, до якої належить відкриття і ведення банківських рахунків фізичних осіб, надання/переказ банком за такими рахунками грошей та нарахування на них процентів та інших зборів, тобто здійснення будь-яких розрахункових банківських операцій за рахунками, що були відкриті фізичним особам.

З огляду на те, що станом на 14 липня 2016 року ПАТ «КБ «Хрещатик» перебував у процедурі ліквідації, а його банківська ліцензія була відкликана, видача будь-якого кредиту, проведення будь-яких розрахункових операцій за рахунками клієнтів банку (переказ коштів з рахунку на рахунок, чи зарахування коштів на рахунок), а також відкриття рахунків клієнтам було неможливо.

Щодо доводів сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а відтак відсутні підстави для вирішення заяви сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року ПАТ «КБ «Хрещатик» було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, оскільки у задоволенні позову відмовлено, отже з ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 26332,10 грн.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України з ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 39499,50 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал», місцезнаходження: місто Київ, вул. Предславинська, 11, в дохід держави судовий збір у розмірі 26332 грн. 10 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профкапітал», місцезнаходження: місто Київ, вул. Предславинська, 11, на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 39499 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: