ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/651/21

Головуючий у першій інстанції Тіщенко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/178/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «БАТЬКІВЩИНА»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «БАТЬКІВЩИНА» на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 23 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «БАТЬКІВЩИНА» про визнання правочину недійсним, зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди,

місце ухвалення судового рішення смт Талалаївка,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 16 вересня 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «БАТЬКІВЩИНА» (далі СТОВ «Батьківщина»), в якому просив:

- визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12 листопада 2016 року до Договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, укладену між ним та СТОВ «Батьківщина» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:001:0218, що розташована на території колишньої Юрківцівської сільської ради Талалаївського району, належної йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 877283 від 09 жовтня 2007 року;

- зобов`язати СТОВ «Батьківщина» повернути позивачу земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0218;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Батьківщина» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0218 на підставі додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,83 га (рілля), кадастровий номер :02:001:0218, яка розташована на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району (на даний час Талалаївської селищної ради Прилуцького району) Чернігівської області. З 2012 року належана йому земельна ділянка перебувала в користуванні СТОВ «Батьківщина» без укладення договору оренди землі, а позивач отримував орендну плату на рівні розміру орендної плати аналогічних земельних ділянок в даній місцевості. У лютому 2015 року при підписанні акту приймання-передачі земельної ділянки в користування СТОВ «Батьківщина», дізнався, що цим актом підтверджено передачу відповідачу належної йому земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, який ОСОБА_1 не підписував та його умов з відповідачем не погоджував. Позивач не оспорив цей договір, проте мав намір повернути земельну ділянку після закінчення строку його дії, тобто 11 лютого 2022 року.

З довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо, що 12 листопада 2016 року між ним та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 про продовження терміну дії договору оренди до 31 грудня 2025 року з правом пролонгації. Позивач не підписував додаткову угоду до договору оренди від 16 травня 2012 року, жодних пропозицій про укладення такої угоди з боку відповідача не надходило, тобто угода є недійсною (неукладеною), а його права порушеними.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Зобов`язано СТОВ «Батьківщина» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:001:0218, розташовану на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Батьківщина» на підставі додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:001:0218, розташовану на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із СТОВ «Батьківщина» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 816 грн.

Додатковим рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2022 року стягнуто із СТОВ «Батьківщина» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 6 000 грн.

В апеляційній скарзі СТОВ «Батьківщина», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 07 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 23 вересня 2022 року та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , не врахував, що останній звернувся з даним позовом з пропуском строку позовної давності. Зазначає, що позивач не заперечував проти отримання у 2016 році збільшеної орендної плати в розмірі 9% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка становила 9 785,21 грн, а отже розумів та міг довідатися підстави такого збільшення.

Зазначає, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт неукладення додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року, районний суд безпідставно частково задовольнив позов, пославшись на ненадання СТОВ «Батьківщина» оригіналів акту приймання-передачі земельної ділянки від 11 лютого 2015 року та додаткової угоди від 12 листопада 2016 року. Відповідач наголошував, що протоколом обшуку від 09 січня 2020 року, зокрема пунктом 9 «Підшивка документів № 6 на 9 аркушах», засвідчено вилучення оригіналів цих документів у товариства, але районний суд цього не врахував та вважав ухиленням від проведення експертизи.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Фесик І.А. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до того, що позивач дізнався про існування додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року тільки 17 грудня 2021 року, під час перевірки його адвокатом інформації щодо речових прав на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Перебіг позовної давності розпочався саме з 17 грудня 2021 року і при зверненні з даним позовом строк позовної давності позивачем не пропущено.

Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дав правову оцінку факту ненадання СТОВ «Батьківщина» оригіналу додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року та акту приймання-передачі земельної ділянки, оскільки відсутність оригіналів цих документів унеможливила проведення судової почеркознавчої експертизи, про яку клопотав позивач. Отже суд обґрунтовано дійшов висновку про ухилення відповідача від подання експертам необхідних матеріалів, і визнав факт неукладення ОСОБА_1 оспорюваної додаткової угоди від 12 листопада 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Фесика І.А., представника СТОВ «Батьківщина» адвоката Карпенка В.К., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись ст. 109 ЦПК України, з урахуванням заперечень ОСОБА_1 щодо підписання додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року та, зазначивши про ухилення відповідача від надання на вимогу суду оригіналів документів для проведення судової почеркознавчої експертизи, визнав факт того, що позивач оспорюваний правочин не підписував.

Установивши, що додаткова угода № 1 від 12 листопада 2016 року, сторонами якої зазначені ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина», є неукладеною і, як наслідок, не може визнаватися недійсною, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним опорюваного правочину.

Зобов`язуючи СТОВ «Батьківщина» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, суд першої інстанції врахував, що позивач через протиправні дії відповідача позбавлений можливості вільно користуватися і розпоряджатися належною йому ділянкою, оскільки строк дії укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року закінчився, волевиявлення позивача на продовження дії такого договору відсутнє, а додаткова угода № 1 від 12 листопада 2016 року про продовження строку дії договору оренди до 2025 року є неукладеною.

Скасовуючи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Батьківщина» на підставі додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація неукладеної між сторонами додаткової угоди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження належною йому земельною ділянкою.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення зі СТОВ «Батьківщина» на користь ОСОБА_1 6 000 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції надав оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, урахував частково задоволені позовні вимоги і клопотання представника відповідача про зменшення таких витрат та його доводів щодо їх не співмірності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4, 08 га, кадастровий номер :02:001:0218, розташованої на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом серії ЯГ № 877283 від 09 жовтня 2007 року (а.с.16).

16 травня 2012 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» укладено договір оренди земельної ділянки, за яким належна позивачу земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0218, площею 3,83 га, передана в оренду товариству строком на 7 років (а.с.17-18).

11 лютого 2015 року ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» підписали акт приймання-передачі земельної ділянки про те, що орендодавець передав, а орендар прийняв а оренду строком на 7 років, з дати державної реєстрації права оренди, земельну ділянку площею 3,83 га, кадастровий номер :02:001:0218, що розташована на землях Юрківцівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 21).

Як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 11 лютого 2015 року зареєстровано за СТОВ «Батьківщина» право оренди на підставі договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» (а.с. 20).

07 липня 2021 року та 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 направляв СТОВ «Батьківщина» лист-повідомлення про те, що після припинення 11 лютого 2022 року договору оренди земельної ділянки заперечує проти поновлення його дії, переукладення на новий строк (а.с. 24, 28). Указані листи-повідомлення поверталися неврученими на адресу відправника з підстав «за закінченням терміну зберігання» (а.с. а.с. 25,26,27, 29,30, 31).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 17 грудня 2021 року за № 291133403, вбачається, що 16 травня 2012 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» укладено додаткову угоду № 1 про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки до 31 грудня 2025 року, з правом пролонгації. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 листопада 2018 року, індексний номер: 44186132 (а.с. 22-23).

20 грудня 2021 року ОСОБА_1 направив СТОВ «Батьківщина» заяву, в якій просив направити йому оригінал додаткової угоди від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, а також копію витягу з Державного реєстру речових прав про реєстрацію речового права оренди на підставі такої додаткової угоди. У заяві ОСОБА_1 зазначав, що додаткової угоди не укладав, а СТОВ «Батьківщина» з цього приводу до нього не зверталось (а.с.32-34).

Звертаючись у грудні 2021 року з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року не підписував, жодних пропозицій про укладення такої угоди з боку відповідача не надходило, що є підставою для визнання її недійсною, повернення позивачу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У частині другій цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У частині першій статті 14 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження 14-79цс21) не знайшовши підстав для відступу від висновків викладених у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За матеріалами справи 16 травня 2012 року ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» уклали договір оренди земельної ділянки, за умовами якого належна позивачу земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0218, площею 3,83 га, передана в оренду товариству строком на 7 років (а.с.17-18).

11 лютого 2015 року ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» підписали акт приймання-передачі земельної ділянки, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв а оренду строком на 7 років, з дати державної реєстрації права оренди, земельну ділянку площею 3,83 га, кадастровий номер :02:001:0218, що розташована на землях Юрківцівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 21).

Указане речове право зареєстровано 11 лютого 2015 року (а.с. 20).

07 липня 2021 року та 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 направляв СТОВ «Батьківщина» лист-повідомлення про те, що після припинення 11 лютого 2022 року договору оренди земельної ділянки заперечує проти поновлення його дії, переукладення на новий строк (а.с. 24, 28). Указані листи-повідомлення поверталися не врученими на адресу відправника з підстав «за закінченням терміну зберігання» (а.с. а.с. 25,26,27, 29,30, 31).

Обґрунтовуючи наявність порушеного права, позивач зазначав, що додаткову угоду № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2016 року не підписував та вважає її недійсною (неукладеною), а свої права порушеними.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав клопотання про витребування доказів, які необхідні для призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 10-13).

Ухвалою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2022 року витребувано у СТОВ «Батьківщина» оригінал акту приймання-передачі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0218 від 11 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , а також всі наявні примірники оригіналів додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0218 між ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» (а.с.114-115).

Одночасно районним судом роз`яснено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати докази, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України.

На виконання цієї ухвали 22 липня 2022 року СТОВ «Батьківщина» повідомило районний суд про те, що у зв`язку з проведенням обшуків в період з 2017 року по 2021 рік за адресою реєстрації товариства та місця розташування офіса бухгалтерії надати оригінали витребуваних документів не має можливості. У зв`язку з цим відповідачем подано до суду копію додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року та акту приймання-передачі земельної ділянки від 11 лютого 2015 року (а.с. 124, 125, 126).

У суді першої інстанції представник СТОВ «Батьківщина» додатково пояснив, що можливо оригінали витребуваних судом документів були вилучені працівниками поліції під час обшуків.

Урахувавши зазначені пояснення, протокольною ухвалою районного суду від 27 липня 2022 року зобов`язано СТОВ «Батьківщина» надати докази на підтвердження обставин, викладених у повідомленні від 22 липня 2022 року (а.с. 128-129).

16 серпня 2022 року СТОВ «Батьківщина» надало районному суду копію протоколу обшуку від 09 січня 2020 року (а.с. 132, 133-137).

Оцінюючи надану СТОВ «Батьківщина» копію протоколу обшуку від 09 січня 2020 року, проведеного старшим слідчим з ОВС 2-го ВРКП СУФР ДФС у Сумській області в рамках кримінального провадження, суд першої інстанції не встановив, що під час обшуку вилучався оригінал додаткової угоди.

Оцінюючи копії документів, наданих відповідачем на вимогу (а.с. 125, 126), районний суд, керуючись ст. 79 ЦПК України, дійшов висновку про їх недостовірність, указавши, що копії належним чином не засвідчені щодо її відповідності оригіналу з підписом відповідної особи, печатка СТОВ «Батьківщина» синього кольору та відтиск «копія» проставлено саме на тому місці, де міститься підпис ОСОБА_1 , що унеможливлює навіть візуально порівняння оригіналу підпису ОСОБА_1 з копією підпису позивача, що міститься на цих копіях.

На думку колегії суддів, надавши оцінку наведеним обставинам, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ненадання відповідачем оригіналів документів для проведення судової почеркознавчої експертизи, висновки якої могли підтвердити чи спростувати доводи ОСОБА_1 про непідписання додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, є достатніми для застосування наслідків, передбачених ст. 109 ЦПК України, згідно з якими районний суд обгрунтовано визнав факт виконання підпису, виконаного на оспорюваній угоді не ним, а іншою особою.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що в протоколі обшуку від 09 січня 2020 року в пункті 9 «Підшивка документів № 6 на 9 аркушах» зафіксовано вилучення витребуваних судом документів, колегією суддів відхиляються, оскільки наведений протокол не містить інформації про вилучення оригіналу оспорюваної додаткової угоди в ході проведення слідчої дії.

Твердження СТОВ «Батьківщина» про те, що районний суд не роз`яснив позивачу можливість забезпечити витребувані докази шляхом подання відповідного клопотання в порядку статей 116-118 ЦПК України, в тому числі, шляхом їх витребування та огляду від державного реєстратора, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в ухвалі про витребування у СТОВ «Батьківщина» оригіналів документів суд роз`яснив наслідки неподання таких доказів.

Апеляційному суду відповідачем також не надано належних та допустимих доказів на спростовання тверджень позивача щодо непідписання додаткової угоди, ураховуючи те, що принцип змагальності сторін полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Установивши, що ОСОБА_1 не підписував додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неукладеність зазначеного правочину.

У зв`язку з наведеним є вірною відмова у задоволенні позовної вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Батьківщина» через неналежність обрання позивачем способу захисту порушеного права.

Аналізуючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом зобов`язання СТОВ «Батьківщина» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :02:001:0218, розташовану на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області.

Перевіряючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Батьківщина» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0218 на підставі додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року, колегія суддів враховує наступне.

Як свідчать матеріали справи, державну реєстрацію проведено на підставі неукладеної додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року. ОСОБА_1 на час звернення до суду із позовом є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0218, розташованої на території Юрківцівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області (а.с.16).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Державна реєстрація речового права на підставі неукладеної між сторонами додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0218, розташованою на території Юрківцівського старостинського округу Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Указана судова практика є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц (провадження № 61-18491св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 125/2053/18 (провадження № 61-18916св20), від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18 (провадження № 61-1429св21), від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20 (провадження № 61-12834св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 704/590/17.

Оскільки додаткова угода № 1 від 12 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2012 року є неукладеною, суд першої інстанції обґрунтовано скасував державну реєстрацію права оренди СТОВ «Батьківщина» на земельну ділянку позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права не були об`єктом дослідження і районний суд не встановлював обставин, за яких реєстрація відбулась, не заслуговують на увагу, оскільки, вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що державну реєстрацію речового права здійснено на підставі неукладеної додаткової угоди, що порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю, а отже є підставою для скасування такої реєстрації.

Твердження СТОВ «Батьківщина» про те, що позивач звернувся з даним позовом з пропуском строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Звернувшись у грудні 2021 року з даним позовом, ОСОБА_1 указував на те, що про існування оспорюваної угоди йому стало відомо 17 грудня 2021 року, під час перевірки його адвокатом інформації щодо речових прав на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник СТОВ «Батьківщина» просив застосувати строк позовної давності, обґрунтовуючи клопотання тим, що додаткову угоду підписано позивачем у 2016 році, а позов подано у 2021 році, тобто після спливу строку позовної давності і без відповідного клопотання про поновлення процесуального строку (а.с. 63-67).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строку позовної давності з огляду на те, що матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 дізнався про порушене право 17 грудня 2021 року, коли його представником отримано витяг з реєстру щодо речового права на спірну земельну ділянку. На користь таких доводів позивача свідчать і направлені ОСОБА_1 листи-повідомлення, скеровані до СТОВ «Батьківщина», з запереченнями поновити чи продовжити дію договору оренди, які поверталися на адресу відправника не врученими з підстав «за закінченням терміну зберігання».

Твердження відповідача про те, що позивач не заперечував проти отримання у 2016 році збільшеної орендної плати, а отже розумів та міг довідатися, з яких підстав відбулося таке збільшення суми виплати, колегія суддів відхиляє, виходячи з того, що зміна розміру орендної плати не свідчить про обізнаність позивача про укладення додаткової угоди.

Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що позивач дізнався про порушення свого права 17 грудня 2021 року, отримавши відповідну інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вважаючи що відповідач ці доводи у належний спосіб не спростував (а.с. 22-23).

За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов подано в межах строку позовної давності, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дізнався про порушення свого права у 2016 році відповідачем не надано і за обставинами справи пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 не встановлено.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання законності ухвалення районним судом додаткової постанови і стягнення з СТОВ «Батьківщина» на користь ОСОБА_1 6 000 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи, апеляційний суд виходить з такого.

13 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Фесик І.А. звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі часткового задоволення позову витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У цій справі встановлено і підтверджується її матеріалами, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції здійснював адвокат Чередніченко О.М. на підставі ордеру на надання правової допомоги від 14 грудня 2021 року серії ЧН №110695 (а.с. 35), договору про надання правничої допомоги від 16 грудня 2021 року (а.с. 166), а також адвокат Фесик І.А. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 30 червня 2022 року (а.с. 168), договору про надання правничої допомоги від 30 червня 2022 року (а.с. 169).

Як свідчить пункту 4 договору про надання правничої допомоги від 16 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Чередніченком О.М. (а.с. 166), за надання правничої допомоги згідно з пунктів 2.1.1.-2.1.4 договору (ознайомлення з документами, надання консультацій та правничої допомоги у зборі доказів для підготовки позовної заяви, надання правничої допомоги у підготовці заяв, листів, клопотань, звернень, підготовка позовної заяви, формування документів та відправка до суду, аналіз правових висновків Верховного Суду) замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 10 000 грн; за надання правничої допомоги згідно з пунктів 2.1.5.-2.1.7 (підготовка інших заяв по суті та заяв з процесуальних питань, представлення інтересів замовника в суді, надання консультацій та висновків з правових питань, що виникають в ході вирішення справи) - винагороду у розмірі 5 000 грн.

07 вересня 2022 року ОСОБА_1 та адвокат Чередніченко О.М. підписали акт здачі-приймання наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 16 грудня 2021 року, за яким правнича допомога надана виконавцем згідно п. 2.1.1.-2.1.4 договору і становить 10 000 грн, які замовник зобов`язується оплатити виконавцю протягом 15 банківських днів після набрання рішенням суду законної сили (а.с. 167).

За наданим адвокатом Фесиком І.А. розрахунком суми гонорану за надану правничу допомогу від 12 вересня 2022 року, а також актом наданих послуг, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Фесиком І.А., адвокат надав, а замовник прийняв такі послуги з професійної правничої допомоги загальною вартістю 10 000 грн (а.с. 170, 171): ознайомився з матеріалами справи № 747/651/21 1 500 грн; підготував клопотання про призначення почеркознавчої експертизи 300 грн; підготував клопотання про витребування документів у відповідача 300 грн; представив інтереси замовника в Талалаївському районному суді по справі № 747/651/21 за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Батьківщина» про визнання правочину недійсним, зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації прав оренди 8 000 грн (а.с. 170, 171).

23 вересня 2022 року представник СТОВ «Батьківщина» - адвокат Карпенко В.К. подав клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 , до 2 640 грн (а.с. 179).

Зважаючи на прийняте районним судом рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у суді першої інстанції.

Щодо вартості послуг з представництва інтересів позивача адвокатами Чередніченком О.М. та Фесиком І.А. в Талалаївському районному суді, районний суд виходив з того, що представник позивача ОСОБА_2 участі в судових засіданнях навіть в режимі відеоконференції не брав, хоча подавав відповідне клопотання, підготовче судове засіданні від 17 лютого 2022 року проводилось без його участі, яке згодом відкладено на 01 березня 2022 року. До 05 травня 2022 року судові засідання не проводились, підготовче судове засідання 24 травня 2022 року проведено також без участі адвоката Чередніченка О.М. У судових засіданнях з 04 липня 2022 року брав участь вже адвокат Фесик І.А.

Стосовно витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн за послуги, які зазначені в пунктах 2.1.1.-2.1.4 договору про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Чередніченком О.М., районний суд вважав, що внесення до обсягу його роботи документів, які адвокат готував протягом липня-серпня 2021 року не можуть стосуватися умов договору, і тому не підлягають відшкодуванню.

Проаналізувавши надані докази і матеріали справи, районний суд визнав, що витрати у сумі 10 000 грн за той обсяг роботи, який виконаний адвокатом Чередніченком О.М., а саме: ознайомлення з документами, надання консультації та написання позовної заяви до суду з клопотанням про витребування доказів, є завищеними і визначив їх у сумі 4 000 грн.

Витрати у сумі 8 000 грн за участь адвоката Фесика І.А. в судових засіданнях в Талалаївському районному суді, районний суд вважав завищеними і зменшив їх розмір до 4 000 грн, оскільки адвокат не був безпосередньо присутній в судових засіданнях, брав у них участь в режимі відеоконференції, за період з 04 липня 2022 року по 07 вересня 2022 року приймав участь у судових засіданнях близько 4-х годин.

Витрати по написанню адвокатом Фесиком І.А. клопотань про витребування документів та про проведення експертизи вартістю по 300 грн кожна, районний суд вважав необґрунтованими з тих підстав, що дані документи підготовлені іншим представником ОСОБА_2 , а адвокату Фесику І.А. слід було змінити дату та внести певні коригування у вже готові документи.

Також судом першої інстанції вважав завищеними витрати у сумі 1 500 грн за ознайомлення адвоката Фесика І.А. з матеріалами цивільної справи, визначивши їх у сумі 1 000 грн.

Урахувавши наведене, районний суд дійшов висновку, що належними і допустимими доказами підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу на загальну суму 9 000 грн, з яких: адвокатом Чередніченком О.М. 5 000 грн, адвокатом Фесиком І.А. 5 000 грн., з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Зменшуючи витрати на правничу допомогу до 6 000 грн, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши частково задоволені позовні вимоги, клопотання представника відповідача про зменшення таких витрат та його доводів щодо їх неспівмірності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 адвоката Фесика І.А. та стягнення із СТОВ «Батьківщина» на користь ОСОБА_1 6 000 грн понесених у суді першої інстанції судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

Доводів та заперечень з приводу розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які зменшено районним судом до 6 000 грн, апеляційна скарга не містить.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для стягнення на користь СТОВ «Батьківщина» судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «БАТЬКІВЩИНА» залишити без задоволення, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 23 вересня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко