Номер провадження: 22-ц/813/562/23
Справа № 522/2378/14-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В. 28 липня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію (т.1 а.с. 2-4, т.3 а.с. 37-39).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиною підставою надання позивачем дозволу відповідачам на реєстрацію у вказаному будинку було прохання її сина ОСОБА_4 , який просив позивача зареєструвати відповідачів ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на той час ОСОБА_4 мав стосунки з ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначала, що а ні її син ОСОБА_4 , а ні відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 у спірному житловому будинку не мешкали та ніколи не були власниками (співвласниками) даного житлового будинку. Крім того, відповідачі жодним чином не приймали участь у фінансуванні будівництва, подальшому облаштуванні будинку, та не здійснювали поточний ремонт та утримання будинку. Також ОСОБА_1 посилалась на те, що за весь час реєстрації у зазначеному будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не сплачували квартирну плату та комунальні послуги.

Протягом тривалого часу між позивачем та відповідачами склались неприязні стосунки, внаслідок чого спільний побут між позивачами та відповідачами неможливий. Крім того, вони не є членами однієї сім`ї, родинні відносини між позивачем та відповідачами відсутні. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, то у них відсутні правові підстави для користування будинком, що належить їй на праві власності. Як єдиний власник житлового будинку позивач вимагає у відповідачів усунути будь-які перешкоди у здійснення її права користування та розпорядження вказаним будинком шляхом припинення права користування відповідачами житловим будинком у встановленому законом порядку.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та припинено їх право користування вказаним будинком (т. 1 а.с. 63-65).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2014 року скасовано (т. 2 а.с. 38).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 4 а.с. 44-49).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 4 а.с. 61-86).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в результаті реєстрації нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 остаточно втратили право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, судом першої інстанції не було враховано наступне: матеріали справи не містять доказів, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склалися усталені стосунки, які притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки; відсутні докази проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На підставі викладеного апелянт вважає, що відповідачі не набули статусу членів сім`ї власника житла - ОСОБА_1 .

Сторони про розгляд справи на 31 січня 2023 року були сповіщені належним чином.

31 січня 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовані та не доведені обставини порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прав позивача, як власника будинку, також не обґрунтовані та не доведені обставини порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування ОСОБА_1 своїм майном.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 вересня 2006 року у справі №2-8296 ОСОБА_1 отримала у власність житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона приймала участь у будівництві вказаного будинку є безпідставними, оскільки на підтвердження вказаного, відповідачкою не надано жодного належного доказу.

29 листопада 2006 року у вказаному житловому будинку були зареєстровані його власник ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 , що підтверджується домовою книгою. У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку також були зареєстровані онук позивача та син ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати ОСОБА_5 - відповідач ОСОБА_2 та її старший син - відповідач ОСОБА_3 .

При цьому, як зазначено самою ОСОБА_1 у позовній заяві, свій дозвіл на реєстрацію відповідачів у спірному будинку вона надала за проханням сина ОСОБА_4 , який мав стосунки з ОСОБА_2 .

Від зазначених стосунків у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що визнається сторонами.

Факт існування відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підтверджується також тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також позивач ОСОБА_1 були зареєстровані спочатку у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві особистої приватної власності належала ОСОБА_2 , що підтверджується Домовою книгою (т.1, а.с. 8 ) та Договором купівлі-продажу від 29 травня 2008 року (т.1, а.с. 145).

Факт відсутності реєстрації шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не свідчить про відсутність у них відносин, оскільки члени сім`ї це особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання (Закон України «Про попередження насильства в сім`ї» від 15 листопада 2001 року).

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_1 було надано згоду на проживання відповідачів у належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як членам сім`ї її сина, ОСОБА_4 .

При цьому колегія суддів враховує, що між самою ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні сімейні відносини, оскільки вказані особи ніколи не були пов`язані спільним побутом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та не мали взаємних прав та обов`язків. ОСОБА_1 з 1988 року проживає у Німеччині, а у 2004 році отриамла громадянство Федеративної Республіки Німеччини.

На запит суду першої інстанції до Приморського районного відділу у місті Одесі Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про підстави реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було отримано відповідь про те, що всі документи, які є підставою для реєстрації місця проживання відповідачів відсутні, оскільки зберігаються протягом трьох років.

Крім того, до вказаної відповіді була додана копія поквартирної картки (форма Б), де у графі «Відношення до нанімателя» щодо ОСОБА_4 вказано «син», щодо ОСОБА_2 «невістка», а відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 «унук» (т.1, а.с. 39-40).

Як встановлено матеріалами справи, на час звернення до суду з позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 припинили відносини та спільне проживання.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами її сім`ї, то у них відсутні правові підстави для користування будинком, що належить позивачу на праві власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника будинку в розумінні ст. 156 ЖК УРСР, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство.

Крім того, між ОСОБА_1 , яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна.

Докази постійного проживання відповідачів у спірному будинку відсутні.

Надані відповідачем докази на підтвердження навчання дітей ОСОБА_2 у місті Одесі та закінченням відповідних класів з табелюванням не є належним доказом постійного проживання відповідачів у спірному будинку, у спірний період.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у спірному будинку, однак вони не пов`язані спільним побутом з позивачем, та не є членами сім`ї позивача, тому їх право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна.

Таким чином, з огляду на положення ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, відповідачі не мають права користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника або колишніми членами сім`ї попереднього власника житла, та, у розумінні вказаних положень законодавства, не є особами, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у ст. ст. 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Колегією суддів також встановлено, що 09 серпня 2018 року Виконавчим комітетом Ржищівської міської ради Київської області, за заявою відповідачів, було знято ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та у той же день зареєстровано нове місце проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 101).

Однак, 26 жовтня 2018 року та 06 листопада 2018 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради було скасовано зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, підтвердженням факту проживання ОСОБА_2 саме у м. Ржищів Київської області свідчить факт її звернення у серпні 2018 року до Ржищівського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, та стягнення аліментів (справа №374/229/18).

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що спірний житловий будинок з 2018 року не є місцем постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а позивач не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідачів.

При цьому, постійне проживання ОСОБА_1 у Німеччині, на яке посилається суд першої інстанції, не позбавляє її права звернутися до суду, оскільки вказане не спростовує факт порушення прав позивача, як власника, на належне їй майно.

Одночасно колегія суддів враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі самостійно змінили місце проживання, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Колегія суддів надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права відповідачів користування житловим приміщенням та земельною ділянкою. Водночас, відповідачами не надано доказів, що вони проживають у спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували що обставини, які були підставою для встановлення сервітуту продовжують існувати.

Доводи суду першої інстанції про те, що позивач у 2018 році за допомогою приватної охоронної структури штучно створила перешкоду відповідачам у проживанні у будинку, а до цього часу останні вільно проживали у будинку колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини свідчать лише про наявність конфліктних відносин сторін щодо користування спірним будинком, та не можуть бути підтвердженням факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зазначеному будинку на законних підставах. Відносини з ОСОБА_4 у відповідачки припинились на час звернення до суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь -яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 , та захистом права відповідачів на користування належним позивачу спірним будинком, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_1 , має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, враховуючи конфліктні відносини між нею та ОСОБА_2 , що підтверджується, зокрема, фактами звернення сторін до правоохоронних органів.

Таким чином, врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом припинення права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користування спірним будинком та земельною ділянкою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі ст. 8 Конвенції, колегія суддів доходить висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним, оскільки інтереси ОСОБА_1 , як власника житла, переважають інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування належним позивачу житловим будинком у зв`язку із припиненням обставин, які стали підставою для встановлення сервітуту, а саме припинились відносини з сином позивача ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за вказаною адресою, та припинення права користування відповідачів зазначеним майном.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію, то такі вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Так, у прохальній частині позову ОСОБА_1 просить суд зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати рішення та запис про реєстрацію відповідачів у спірному житловому будинку.

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до абзацу 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

На виконання вимог вказаного Закону, 02 березня 2016 постановою Кабінету Міністрів України № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, якими передбачено механізм здійснення реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлено форми необхідних для цього документів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про: надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Згідно з пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть, тощо.

У пункті 28 зазначених Правил передбачено, що реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.

У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи.

Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування.

Працівник органу реєстрації: формує і вносить дані про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про скасування реєстрації/ зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Реєстру відповідно до Порядку.

Однак, у даному випадку ОСОБА_1 не було доведено, що реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку по АДРЕСА_1 , у 2009 році здійснено без її згоди як власника вказаного будинку, а питання щодо дотримання органом реєстрації вимог пункту 18 Правил реєстрації місця проживання не є предметом розгляду даної справи, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію має бути відмовлено.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 не позбавлена передбаченого законом права звернутись до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для отримання адміністративної послуги щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року, та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч.1, п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню, у рівних частках, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в загальній сумі 4323 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію - задовольнити частково.

Припинити право користування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за цією ж адресою, та визнати ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за цією ж адресою.

Припинити право користування ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за цією ж адресою, та визнати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за цією ж адресою.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути, у рівних частинах, з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 4323 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе