13.03.2023 Суддя Бугера О. В..
Справа № 644/4198/20
Провадження № 8/644/1/23
У Х В А Л А

Іменем України

07 березня 2023 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова

у складі колегії: головуючого Бугери О.В.,

членів колегії Матвієвської Г.В., Шевченка С.В.,

за участю секретаря судового засідання Лагір А.В.,

за участю представника Міністерства юстиції України Богуцької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України,

Установив:

ОСОБА_1 , 28.11.2022 року, звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.04.2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко Олена Володимирівна про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України.

Зазначено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.04.2021 року було в повному обсязі відмовлено у задоволені його позову про скасування Наказу Комісії з питань розгляду скарги у сфері держреєстрації №1819/5 від 07.06.2017 року та відновлення становища, що існувало до порушення прав. Також, було задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , 06.06.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Анохіною В.М. за реєстровим №769. В обґрунтування рішення суд посилався на п.2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і вважав, ніби Міністерство юстиції України через свою Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації вправі привласнити функції судової гілки влади, непропорційно втрутитися в право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном і позбавити його права власності на житло. Рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та постановою від 08.09.2022 року залишено без змін. В касаційному порядку не переглядалось.

16.11.2022 року Другий Сенат Конституційного Суду України розглядав справу №3-270/2019 (6302/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності). В рамках даної справи суб`єкт права на конституційну скаргу оспорював припис підпункту «а» саме пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з підстав невідповідності зокрема нормам ч.4 ст.41 та ч.2 ст.3 Конституції України. КСУ врахував, що підпунктом 14 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» №2255-ІХ від 12.05.2022 року статтю 37 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було змінено, внаслідок чого підпункт «а» пункту 2 частини 6 статті 37 викладено в п.1 ч.7 ст.37 Закону.

Даючи оцінку змінам до ст.37 Закону в контексті зображення предмета конституційного контролю в цій справі, КСУ відзначив, що внесення змін до нормативних актів для їх удосконалення є звичайною й за певних умов бажаною рисою нормотворчої діяльності. Але внесення змін до законів та інших нормативних актів не є підставою для закриття конституційного провадження у разі, коли предметом конституційного контролю є припис, який не втратив чинності, а лише або був викладений у незмінній редакції в іншій структурній частині акту, або зазнав таких змін, що не впливають на його сутнісний зміст. В цих випадках КСУ для захисту Конституції України та конституційних прав і свобод продовжує розгляд справи по суті.

Заявник конституційної скарги оспорював окремий припис статті 37 Закону в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №834-VІІІ від 26.11.2015 року, що визначав повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації речових прав, а саме «скасування рішення про державну реєстрацію прав». Натомість ст.37 Закону в редакції Закону №2255 визначає таке повноваження Міністерства юстиції України, як «скасування рішення державного реєстратора» (п.1 ч.7 ст. 37 Закону в теперішній його редакції).

Констатуючи текстуальну відмінність між наведеними приписами Закону та Закону в редакції Закону №2255, Конституційний Суд України взяв до уваги, що згідно п.1 ч.2 ст.37 Закону України в редакції Закону №2255 Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав». Тобто, в обох приписах Закону та Закону в редакції Закону №2255 йдеться про те саме повноваження Міністерства юстиції України. Враховуючи наведене, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що оспорюваних припис Закону та припис Закону в редакції Закону №2255 за змістом є тотожними, тому предметом конституційного контролю в цій справі є окремий припис п.1 ч.7 ст. 37 Закону в редакції Закону №2255 «скасування рішення державного реєстратора».

Результатом розгляду справи №3-270/2019 (6302/19) стало відповідне рішення, яким КСУ ухвалив припис пункту 1 частини 7 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-V в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» №2255-ІХ від 12.05.2022 року, а саме «скасування рішення державного реєстратора» - визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність через 6 місяців, з дня ухвалення цього Рішення.

Натомість тотожний йому припис підпункту «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону, неконституційність якого так само констатована Конституційним Судом України в Рішенні від 16.11.2022 року, втратив свою чинність на підставі Закону №2255 ще 26.07.2022 року.

Вважав, що зміст мотивувальної частини Рішення КСУ, що є підставою звернення до суду із даною заявою, безапеляційно свідчить про непропорційне втручання та грубе порушення Комісією з питань розгляду скарг у сфері держреєстрації передбачених Конституцією України майнових прав ОСОБА_1 , у зв`язку із винесенням нею оскаржуваного Наказу №1819/5 від 07.06.2017 року. Тому, в результаті перегляду справи за виключними підставами має бути задоволена його вимога про скасування цього Наказу. Скасування цього наказу має бути наслідком поновлення реєстрації квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як офіційного визнання і підтвердження державою факту переходу до нього права власності та відновить, хоч і спростовану, але презумпцію правомірності набуття такого права саме на підставі Договору про задоволення вимог іпотеко держателя, 26.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за №1362, та Договору відступлення права вимоги, 06.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №769.

Натомість вимога ОСОБА_2 в його зустрічній позовній заяві втратить будь-який сенс. Посилався на висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, щодо ефективності захисту цивільного права або інтересу в обраний спосіб захисту, що повинен приводити до відновлення порушеного права без необхідності повторного звернення до суду. Визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) не зможе призвести ані до поновлення якихось прав ОСОБА_2 , ані до будь-яких інших правових наслідків взагалі. Тому, у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

30.01.2023 року представником Міністерства юстиції України подано до суду заперечення на заяву про перегляд за виключними обставинами рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.04.2021 року по справі №644/4198/20, заперечували проти задоволення заяви, посилались на наступне.

Відповідно до вимог частини 3 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду у зв`язку із виключними обставинами є, серед іншого, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. В той же час, приписами ст.18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожного гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд. Таке право повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Набрання законної сили рішення суду виражає правову визначеність акта правосуддя та свідчить про його остаточність, обов`язковість та преюдиційність.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.04.2021 року набрало законної сили 08.09.2022 року, з моменту винесення постанови Полтавського апеляційного суду, в касаційному порядку справа не переглядалась.

Окрім того, відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до вимог ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

В Рішенні Другого Сенату Конституційного Суду України від 16.11.2022 року по справі №3-270/2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), припис пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, а саме «скасування рішення державного реєстратора».

Окремий припис пункту 1 частини сьомої статті 37 відповідного Закону, що визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення та Верховній Раді України визначено строку в шість місяців для приведення нормативного регулювання, установленого пунктом 1 частини сьомої статті 37, у відповідність до Конституції України та цим Рішенням КСУ. Відповідно до вимог ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи один з принципів правової визначеності, тобто принцип остаточності рішення, жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Цей принцип дозволяє не вдаватись до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення ЄСПЛ, як рішення прецедентного або загального характеру, яке формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру віднесено й рішення КСУ. При цьому, як визнає ЄСПЛ публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотню дію в часі. З урахуванням викладених доводів, вважали, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі, застосовуються щодо тих правовідносин, які виникли після його ухвалення.

Також, посилались на те, що за судовим рішенням, яке не потребує виконання, враховуючи принцип остаточності та обов`язковості виконання для сторін, принцип правової визначеності, такий стан та наслідки встановлюються одразу з набранням рішенням законної сили.

В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України Богуцька В.В. доводи викладені в запереченнях підтримала, просила в задоволенні заяви відмовити, звертала увагу на те, що виконавчих листів за рішенням, що є предметом перегляду не видавалось, рішення набрало законної сили в касаційному порядку не оскаржувалось, окрім того, рішення КСУ має відтермінування на 6 місяців.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко О.В., ОСОБА_5 , про час та дату розгляду заяви повідомлялись, в судове засідання не з`явились, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, вислухавши доводи представника Міністерства юстиції України Богуцької В.В., дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

11.06.2020 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова було подано ОСОБА_1 позовну заяву про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав. Позивач просив суд скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відновити становище, яке існувало до порушення права позивача: зобов`язати Міністерство юстиції України поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1709838; дата, час державної реєстрації 21 жовтня 2016 року 00:05:27; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко О.В.; підстава виникнення права власності: Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, серія та номер 1362, виданий 26 червня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. та Договір відступлення права вимоги, серія та номер 769, виданий 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.А.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32001750 від 24 жовтня 2016 року 10:42:27, прийняте приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В.; про державну реєстрацію права власності за позивачем на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

15.07.2020 року в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за реєстровим №769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Предметом оскарження за первісним позовом був наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого було задоволено скаргу ОСОБА_2 від 07.12.2016 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року №32001750, прийняте приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В., внесено запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності №17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, блоковано доступ приватному нотаріусу КМНО Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці. Наказ прийнятий на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 19.05.2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 07.12.2016 року.

Згідно до висновку Комісії було встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) ОСОБА_1 , представника ОСОБА_5 від 21.10.2016 року, що зареєстровано в базі даних заяв Державного реєстру прав за №19136770, прийнято приватним нотаріусом Стрельченко О.В. з порушенням законодавства у сфері державної реєстрації прав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 задоволена та визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за реєстровим №769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . В тому числі, в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції було зазначено, що прийняття відповідного рішення за результатами розгляду скарги та подальше скасування рішення про державну реєстрацію прав передбачено ч.2 ст. 26, п.2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції.

Відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 08.09.2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року без змін. В мотивувальній частині постанови зазначено, що матеріалами справи підтверджено правомірність наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1819/5.

Тобто, рішення суду набрало законної сили 08.09.2022 року. Дані про касаційне оскарження рішення та постанови в матеріалах цивільної справи відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 423 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст.91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст.97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 Конституції України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто, рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п.9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019року у справі №922/1391/18).

У тексті рішення від 16.11.2022 року Другого Сенату Конституційного Суду України у справі №3-270/2019 (6302/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення окремого припису пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення.

При цьому, в рішенні зазначено, що Верховній Раді України протягом шести місяців з дня ухвалення цього Рішення привести нормативне регулювання, установлене пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

В самому тексті рішення зазначено, що з огляду на те, що після визнання неконституційним оспорюваного припису статті 37 Закону виникне потреба в тому, щоб Верховна Рада України внормувала відповідний сегмент суспільних відносин для удосконалення механізму забезпечення державою захисту права власності у сфері державної реєстрації прав, а тому, Конституційний Суд України вважає за доцільне відтермінувати втрату чинності оспорюваним приписом статті 37 Закону.

За загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Тобто, на думку суду, у цьому конкретному випадку Конституційний Суд України застосував перспективну дію свого рішення, встановив порядок і строки його виконання, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення. На думку суду, дія рішення КСУ не може поширюватися на ці правовідносини, оскільки вони виникли і закінчилися до його ухвалення.

Також, слід зазначити, що виходячі із змісту рішення від 16.11.2022 року Другого Сенату Конституційного Суду України у справі №3-270/2019 (6302/19), а саме, п.4.3. мотивувальної частини, визначений у Законі, Кодексі та інших актах права порядок набуття права власності на нерухоме майно має убезпечувати власників від порушення їх прав та від безпідставного набуття прав недобросовісними набувачами внаслідок, зокрема, учинення злочинних, інших неправомірних та (або) недобросовісних дій, спрямованих на захоплення чужого майна, а також унаслідок ухвалення помилкових або незаконних рішень та дій у сфері державної реєстрації прав тощо.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлені оспорюваним приписом статті 37 Закону та іншими приписами Закону можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав та повноваження Міністерства юстиції України щодо розгляду цих скарг та ухвалення за результатами такого розгляду рішень свідчать про правомірність мети Закону - забезпечення захисту державою права власності як однієї з конституційних цінностей.

Але, відповідно до п.4.6. мотивувальної частини, Конституційний Суд України, перевіряючи оспорюваний припис статті 37 Закону на відповідність Конституції України (конституційність), бере до уваги також те, що в ньому немає чіткої та зрозумілої вказівки на юридичні наслідки ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності в аспекті визначення особи власника майна.

Тобто, відповдіним рішенням Конституційний Суд України вважав, що скасування Міністерством юстиції України рішення про державну реєстрацію права власності є втручанням у право власності заявника, ухвалення Міністерством юстиції України такого рішення припиняє офіційне визнання і підтвердження державою наявності в заявника права власності на нерухоме майно та юридичного факту набуття цього права, унаслідок чого сама наявність права власності є сумнівною. Але при цьому, Конституційний Суд України констатував правомірність мети втручання у право власності заявника для захисту публічного інтересу в унеможливленні набуття права власності на нерухоме майно внаслідок помилкових або протиправних дій державних реєстраторів та (або) інших осіб, оскільки „жодний припис Основного Закону України не гарантує захисту незаконного та недобросовісного володіння майном, тимчасово набутого внаслідок злочинної або іншої протиправної діяльності (абзац третій підпункту 5.5 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Тобто, в рішенні зазначено на необхідність держави, втручаючись у право власності, враховувати потребу забезпечення під час такого втручання „справедливого балансу в захисті зазначеного публічного інтересу та захисті права власності як одного з фундаментальних прав та зобов`язана досягти домірності в застосуванні юридичних засобів, за допомогою яких власника для задоволення певного публічного інтересу або позбавляють, або обмежують у здійсненні належного йому права власності.

Окрім того, за виключними обставинами може бути рішення переглянуто, яке ще не виконано.

В даному випадку, предметом оскарження за первісним позовом був наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким відповідну державну реєстрацію права за ОСОБА_1 скасовано, внесено відповідний запис до реєстру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року в задоволенні первісного позову було відмовлено, подана апеляційна скарга була залишена без задоволення, а рішення суду без змін. Рішення суду набрало законної сили 08.09.2022 року. Тобто, рішення суду не потребує виконання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви та перегляду рішення суду.

Керуючись ст.ст. 34, 426, 427, 429 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України, залишити без задоволення.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 13.03.2023 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий: суддя О.В. Бугера

Члени колегії: суддя Г.В. Матвієвська

суддя С.В. Шевченко