КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №368/1806/18 Головуючий у І інстанції - Іванюта Т.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/930/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

установив:

ОСОБА_2 звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 серпня 2007 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб.

Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Із січня 2010 року вони всією сім`єю переїхали проживати до м. Кагарлика.

Однак, в силу того, що окрім ОСОБА_3 у відповідачки була ще неповнолітня дитина та її місце роботи знаходилося у м. Києві, то відповідачка фактично більшість часу проживала у м. Києві, а м. Кагарлик приїжджала один або два рази на тиждень, залишивши дитину на позивача.

Син ОСОБА_3 , з 2010 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, який на праві власності належить вітчиму позивача, ОСОБА_6 .

Дитина має окрему кімнату, де є все необхідне для здорового сну, навчання та відпочинку.

З 2011 року син перебуває під наглядом лікаря Кагарлицької дитячої консультації.

З 23 липня 2013 року по 31 серпня 2015 року син відвідував дошкільний навчальний заклад «Ромашка» в м. Кагарлику.

З 01 вересня 2015 року навчається в Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей.

Крім того, дитина відвідує гуртки у КЗ Кагарлицької РР «Кагарлицький районний центр дитячої та юнацької творчості».

Син ОСОБА_3 фактично з народження проживає лише з позивачем у м. Кагарлику, оскільки з відповідачкою не було спору щодо місця проживання сина і так було визначено за спільною домовленістю.

На даний час у сторін виник спір щодо місця проживання сина.

А тому позивач просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з ним.

ОСОБА_1 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вони з позивачем з 30 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають спільного малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З січня 2010 року вони дійсно разом з позивачем та сином почали проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Місце проживання сина з народження зареєстроване разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачка працювала в місті Києві, кожен ранок їхала на роботу до міста Києва і кожний вечір поверталась до чоловіка і сина додому до міста Кагарлика.

Дитину до дитячого садочку завозив позивач, або дідусь, тому що вона виїжджала з дому раніше, бо повинна була добиратись на роботу до міста Києва.

Дитину з садочка забирала, як правило, по п`ятницям, всі свята і батьківські збори в дитячому садочку відвідувала.

З 2017 року сімейні відносини погіршились після того як позивач завів собі коханку і почав створювати перешкоди у спілкуванні з дитиною, а восени 2018 року, взагалі перестав пускати її до будинку де вони спільно проживали на той момент разом та став чинити психологічне та фізичне насилля по відношенню до неї та вимагав щоб вона залишила дитину і з`їхала з будинку де вони проживали сім`єю, тому що дитині потрібна інша мама.

Позивач усіма засобами намагається викреслити відповідачку з життя сина, нав`язуючи йому негативне ставлення до неї, що призвело до того, що дитина стала емоційно віддалятись.

Відповідачка зверталася до Комісії з питань захисту прав дитини Кагарлицької районної державної адміністрації з відповідною заявою про вчинення домашнього насильства в родині та створенні перешкод батьком ОСОБА_8 у спілкуванні з сином.

Комісія порадила сторонам «...оформити нотаріально завірений договір про участь у вихованні дитини де будуть чітко розписані години спілкування дитини з мамою і татом; психологу закладу, який відвідує ОСОБА_3 попрацювати з дитиною щодо правил даного документу та їх обов`язкового виконання; ОСОБА_2 відвідувати психолога при Кагарлицькій Центральній районній лікарні та постійно говорити з сином про потребу в спілкуванні з мамою».

Відразу після того як вони вийшли із засідання Комісії відповідачка запитала у ОСОБА_2 коли вони підуть укладати угоду і вирішать питання згідно рекомендацій Комісії, на що позивач відповів, що ніколи він цього робити не буде, дитина житиме з ним і ніхто його нічого робити не заставить.

Відповідачка також зверталась до Міжнародного гуманітарного центру «Розрада» з проханням провести оцінку психо-емоційного стану дитини - ОСОБА_3 та обох батьків: ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , надати оцінку дитячо-батьківських відносин та згідно даного запиту надати висновок.

Надсилала відповідне запрошення на консультацію до центру позивачу, але він його проігнорував.

Дитину до психолога не привіз і сам не з`явився у призначений час.

На разі попри створенні перешкоди батьком відповідачка намагається приймати активну участь у вихованні сина та становленні його світогляду та освіті дитини.

Вона постійно відвідує ліцей де навчається син і підтримує зв`язок з класним керівником.

28 травня 2019 року відповідачка була на святі випускного з молодшої школи сина, в якому приймала активну участь.

Однак, з дитиною вона не змогла поспілкуватись через те, що дитина налаштована відповідачем проти мами.

Дитина залякана батьком, боїться навіть дивитись в мамину сторону.

Також відповідачка указує на те, що сім`я була на повному її утриманні, оскільки син малолітній, а чоловік ОСОБА_2 не працював.

Відповідачка вважає, що поки дитина проживає з батьком то згоди, щодо участі у вихованні сина вони не дійдуть.

А тому, вважає, за доцільне визначити місце проживання дитини разом з нею.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_2 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що відповідачка не мала та не має змоги спілкуватися з дитиною через постійний спротив батька дитини цьому.

Не прийняв суд першої інстанції до уваги і той факт, що позивач постійно застосовував до відповідача психологічне та фізичне насилля.

Матеріали судової справи містять судово-медичну експертизу з описом тілесних ушкоджень, які було отримано відповідачкою від позивача.

Зауважує, що саме позивач став перешкоджати відповідачці проживати у будинку, де вони разом проживали та не впускати її додому, до сина, і про причини такої поведінки позивача у судових засіданнях було повідомлено, адже на той момент у будинок вже приходила коханка позивача.

Окрім цього, судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що з боку батька на адресу дитини протягом всього часу, відколи з`явилася інша жінка в житті батька, постійно чинився психологічний тиск, який проявляється у тому, що батько ставив дитину перед вибором між татом і мамою.

Судом також було залишено поза увагою той факт, що Позивач своєю довготривалою поведінкою, яка проявлялася у вчиненні скандалів, перешкоджав відповідачці перебувати вдома разом з дитиною.

Зокрема, це відбувалося у вночі як дитина спала.

Позивач виштовхував відповідачку з будинку, та запевняв сонного сина що це робить відповідачка, демонстративно збирав речі, бігав по будинку і говорив що він їде з дому та запитував дитину з ким вона залишиться, спричиняючи дитині психологічні страждання, тому що син починав плакати та не знав що йому робити, тому що на той час ще був дуже прив`язаний до матері, оскільки до 5 років спав разом з мамою, і досить часто втрьох разом з мамою та сестрою проводили вихідні, завжди зустрічав маму з роботи.

Проте, коли у позивача з`явилась інша жінка, він став дуже жорстоким по відношенню до відповідачки.

Жорстокість позивача постійно проявлялась у присутності дитини та виражалась у тому, що він виштовхував відповідачку з будинку, хватав її за руки, виривав у неї з рук телефон коли вона намагалась зафіксувати його дії.

Маленький син починав плакати, відповідачка намагалася його заспокоїти, але тато лише розпалював скандали, щоб впевнити сина що це відповідачка є причиною неспокою в сім`ї.

Потім він забирав сина та їхав з ним до своєї подруги.

А з часом взагалі поміняв замки в будинку, повісив замок на хвіртку та ворота щоб відповідачка не змогла зайти у двір.

Коли відповідачка поверталась з роботи, позивач виходив і поводився з нею дуже грубо, обзивав відповідачку, штовхав, говорив що така мати дитині не потрібна, що у нього буде інша мати, така, яку він вибере.

Відповідачка, інколи, ночувала в машині біля подвір`я, намагалась мирно влагодити конфлікт.

Всі сусіди відповідачці співчували, але зв`язуватись з позивачем ніхто не хотів.

Позивач постійно хизувався перед сином зброєю і сам говорив відповідачці, що коли дитині було приблизно 7 років, він поставив пістолет собі під підборіддя і сказав дитині що він застрелиться, якщо син захоче жити з матір`ю.

Відповідачка пропонувала позивачу домовитись мирно, укласти нотаріальну угоду, визначити з ким з них буде проживати дитина після розлучення, та виховувати дитину у повазі до обох батьків.

Вона завжди говорила сину про те що і тато і мама люблять його однаково.

Але ОСОБА_2 продовжував психологічно тиснути на сина і на відповідачку.

Протягом 1- 5 класу поки дитина була в школі позивач постійно чергував поряд у машині, або у класі.

Він намагався не допустити щоб мама забирала сина зі школи.

Коли відповідачка це робила, він у будь-якому місці фактично виривав сина у неї, кричав що він не дозволяє йому йти будь з ким зі школи без дозволу батька.

Коли дитина говорила: «Так я ж із мамою...», він тягнув його за руки від мами, і дитина дуже боялась.

Дитина з часом почала копіювати батька.

Щотижня відповідачка приїздила до школи, і коли вона заходила до класу то дитина мовчки вставала і бігла з класу.

Відповідачка неодноразово скаржилася у всі місцеві інстанції, та зверталася за допомогою, але позивач місцевий, всім знайомий і на її заяви або не реагували взагалі, або присилали відписки.

Відповідач була змушена звернутися до Кагарлицького районного суду Київської області із позовною заявою щодо встановлення регламенту побачень з дитиною, на що судом було ухвалено рішення, та зобов`язано батьків пройти 5 спільних сеансів психотерапії і встановлено графік побачень мами з дитиною.

Проте, коли відповідачка приїздила у встановлений судом час, позивач виходив і обзивав маму дитини, штовхав її, поливав водою.

Завжди тримав перед її обличчям свій телефон і знімав відео, користуючись своєю перевагою, як особа чоловічої статі.

Дитина спочатку не виходила, потім хлопчик почав виходити на одну хвилину, ніколи не вітався з мамою, не відповідав на її вітання, говорив що не буде з нею спілкуватись бо вона його покинула.

Відповідачка приїздила у встановлений час і просто чекала біля воріт щоб побачити дитину хоча б на мить.

В 2019 році відповідачка звернулася до органів поліції із заявою про вчинення домашнього насильства щодо неї та її сина.

Але два відкриті кримінальних провадження щодо домашнього насильства були закриті Кагарлицьким відділенням поліції.

З часом, дитина почала повторювати вчинки батька по відношенню до мами.

Коли мама приїздила, син кидав у її машину каміння, заливав її краскою з балончика.

Перебуваючи під впливом батька протягом шести років, дитина навіть перестала називати відповідачку мамою.

Окрім всього цього, суд першої інстанції також не взяв до уваги той факт, що починаючи з 7 років малолітня дитина постійно перебувала під психологічним тиском свого батька.

Дитина бачила, що позивач нахабний та сильний, що дає йому перевагу над відповідачем, а тому дитина почала приймати поведінку батька.

Дитина дуже боялася позивача і продовжує боятися, адже знаходиться під постійною владою та психологічним тиском батька.

У судовому засіданні суду першої інстанції було допитано самого хлопчика, при цьому допит здійснювався у присутності батька та матері.

Під час допиту дитини також був присутній психолог, який зробив свою оцінку проведеній процесуальній дії.

Психолог повідомив що поведінка хлопчика під час допиту була різною.

Зокрема, коли допит здійснювався батьком та його представником, дитина давала сухі та короткі відповіді, була дуже стриманою, взагалі не проявляла ніяких емоцій.

На запитання матері дитина давала більш розгорнуті відповіді.

Після допиту дитини психолог рекомендувала провести психологічну експертизу для з`ясування дійсних обставин справи, так як відчувався дійсний вплив батька на поведінку дитини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, з огляду на те, що при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Просила скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а її позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, визначивши місце проживання дитини - ОСОБА_2 , разом з його матір`ю - ОСОБА_1 .

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що з січня 2010 року дитина ОСОБА_3 проживає разом зі своїм батьком в АДРЕСА_1 .

На той час батьки спільно прийняли рішення про визначення саме цього місця для проживання дитини.

В силу певних життєвих обставин ОСОБА_1 залишилась проживати в м. Києві, де мешкали її діти від першого шлюбу.

Саме необхідністю здійснювати догляд за іншими дітьми та наявністю місця роботи в м. Києві відповідачка обґрунтовувала неможливість її переїзду разом з родиною до м. Кагарлик.

При цьому, навідуватись до своєї сім`ї ОСОБА_1 не могла щоденно і приїздила раз посеред робочого тижня та у вихідні дні.

Мати дитини не заперечувала дані факти та під час засідання комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 11 червня 2020 року підтвердила, що вона залишила дитину проживати з батьком, коли сину виповнилось 10 місяців.

В свою чергу, батько дитини ОСОБА_2 створив для сина належні умови для його фізичного та розумового розвитку, при цьому взявши на себе питання як матеріального утримання дитини так і його виховання.

Кагарлицьким міським центром соціальних служб для сімей та молоді 22 травня 2018 року проведено комісійне обстеження та складено акт оцінки потреб дитини та її сім`ї.

Було встановлено, що дитина проживає в житловому будинку загальною площею 94,2 кв.м., має окрему кімнату, забезпечена всім необхідним для здорового сну, навчання, фізичного та розумового розвитку.

Умови проживання дитини добрі.

ОСОБА_3 належним чином забезпечений одягом, взуттям, санітарно-гігієнічними потребами та належним рівнем харчування.

З 2011 року дитина перебуває під наглядом лікаря Кагарлицької дитячої консультації.

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, дитина соматично здорова, щеплений згідно календаря.

З 2013 по 2015 роки ОСОБА_3 відвідував дошкільний навчальний заклад «Ромашка», з вересня 2015 року є учнем Кагарлицького НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів - ліцей».

Крім цього, дитина відвідує гуртки з англійської мови та комп`ютерний клас.

Відповідно до характеристики дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів - ліцей», характеризується позитивно, має хороший та розумовий розвиток, високий та достатній рівень навчальних досягнень, широкий кругозір та добре розвинуте логічне мислення.

Програмний матеріал засвоює швидко.

Хлопчик активний у спілкуванні, товариський, ввічливий, з повагою ставиться до старших.

Батько дитини зміг оточити сина любов`ю, ніжністю, турботою та увагою.

Активно приймає участь в шкільному житті дитини, цікавиться його успіхами, надає допомогу при забезпеченні належного рівня навчання.

Допомагає дитині вести активне позашкільне життя.

За місцем свого проживання дитина має багато друзів, емоційно прив`язаний до батька, як до основного свого піклувальника, змінювати місце свого постійного проживання не бажає.

Саме батьком дитини ОСОБА_2 протягом всього життя хлопчика виконуються щоденні турботи пов`язані з життям і розвитком дитини.

При розгляді позовної заяви ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини з батьком, Кагарлицьким районним судом Київської області були проаналізовані всі обставини справи та зроблені відповідні висновки на підставі наступних доказів: довідки виконкому Кагарлицької міської ради №881 від 18 лютого 2019 року; довідки-характеристики відносно ОСОБА_2 №269/02-41 від 18 лютого 2019 року; акту депутата Кагарлицької міської ради; договору дарування будинку від 18 грудня 2008 року; витягу про реєстрацію права власності, свідоцтва про смерть, технічного паспорта на житловий будинок; випискою із медичної картки відносно ОСОБА_3 ; довідки №967 від 26 лютого 2019 року з ДНЗ «Ромашка»; довідки Кагарлицького НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів - ліцей», характеристики відносно ОСОБА_3 ; довідкою КЗ Кагарлицької РР Кагарлицького РЦДЮТ №137 від 18 лютого 2019 року; довідкою від 19 лютого 2019 року виданою ТОВ «БК ЄВРОСТАНДАРТ»; довідкою про доходи ОСОБА_2 ; витягу з протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 21 травня 2018 року; витягу з протоколу №11 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 11 жовтня 2018 року; актом оцінки потреб дитини та сім`ї; витягу з протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 09 серпня 2019 року; рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року; висновком Кагарлицької районної державної адміністрації про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком ОСОБА_2 №03-28-1057 від 18 червня 2020 року.

Зазначає також, що за рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року задоволено позовні вимоги матері дитини ОСОБА_1 та встановлено наступний порядок спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 : перша та третя субота місяця з 14-00 год. до 14-00 год. неділі, без присутності батька; другу та четверту середу місяця з 16 год. до 19 год. 30 хв., без присутності батька; в день народження сина, тобто 05 березня з 09 год. до 13 год. без присутності батька; перша частина канікул: один місяць літніх канікул та половину канікул у зимовий період для сумісного відпочинку та оздоровлення сина, без присутності батька; безперешкодного, необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного та електронного засобів зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини.

Такий порядок спілкування з дитиною обрала сама відповідачка.

Проте, протягом 2022 року мати майже не спілкується з сином.

Останній раз вона відвідувала дитину у січні 2022 року.

За весь час воєнних дій на території країни, мати жодного разу не виявила цікавості щодо умов проживання її дитини та належного рівня без пекових умов.

За допомогою засобів телефонного та електронного зв`язку ОСОБА_1 не спілкується з сином, хоча їй відомо, що син має власний телефон, а також електронну пошту.

Батько дитини не вчиняє перешкоди у спілкуванні сина з матір`ю, навпаки, як визначено рішенням суду, всі побачення дитини з матір`ю відбуваються за відсутності батька.

Проте, має місце не бажання дитини на спілкування з матір`ю, що пов`язано з конфліктною та агресивною поведінкою останньої.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 11 червня 2020 року, протокол №4, де розглядалось питання щодо визначення місця проживання дитини, був запрошений ОСОБА_3 , 2009 року народження.

Без присутності батька, за участі незалежного вчителя та начальника відділу освіти він повідомив, що не хоче спілкуватись з мамою і хоче жити з батьком.

Ніякого тиску на дитину зі сторони батька комісія не виявила.

Також, під час розгляду справи Кагарлицьким районним судом Київської області в повній мірі було враховано право самої дитини висловити свою думку, з приводу місця проживання, а також бути почутою як повноцінним учасником справи.

В судовому засіданні суду першої інстанції, в присутності психолога Хижняк І.В. була з`ясована думка ОСОБА_3 , 2009 року народження щодо його подальшого місця проживання.

ОСОБА_3 , в присутності обох батьків пояснив суду, що він матір бачив ще до початку війни.

Знає що в нього є брат і сестра, останні ним не цікавляться, він ними також, бачив їх декілька разів, разом ніколи не гуляли.

Також не пам`ятає щоб був за місцем проживання матері в м. Києві та відпочивав з нею.

В школу і на гуртки його відвозить завжди тато.

В лікарні також разом з матір`ю ніколи не був.

Коли мати приїздила у визначені для неї дні, він виходив до неї, повідомляв, що не хоче з нею спілкуватись.

Батько не забороняє спілкуватись з мамою, він сам не хоче з нею спілкуватись, бо йому це не цікаво.

На день народження, мама, сестра та брат йому не телефонували і не вітали.

Він також не хоче спілкуватись ні з братом, ні з сестрою, так як їх не пам`ятає.

Коли мама приїздила то казала що його любить, але йому з мамою не цікаво і спілкуватись з нею не бажає.

У нього добрі відносини з сусідами, однокласниками, міняти місце проживання і навчання він не бажає.

Хоче проживати виключно з батьком в м. Кагарлику.

Для нього мати чужа людина, все життя він проживає з батьком, щодня ходить до дідуся, який проживає поруч.

Вважає, що Кагарлицький районний суд Київської області повно та всебічно дослідив обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2009 року народження з батьком ОСОБА_2 .

При цьому суд виходив саме з інтересів самої дитини.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції, Київської області.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

З січня 2010 року вони всією сім`єю переїхали проживати до м. Кагарлика.

Однак в силу того, що окрім ОСОБА_3 у відповідачки була ще неповнолітня дитина та її місце роботи знаходилося у м. Києві, то відповідачка фактично більшість часу проживала у м. Києві, залишивши дитину на позивача.

Такий спосіб життя ОСОБА_1 значною мірою вплинув на шлюбні відносини, внаслідок чого вони припинилися.

З моменту народження дитина зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , однак з початку 2010 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, який на праві власності належить вітчиму позивача, ОСОБА_6 .

Даний будинок складається з чотирьох житлових кімнат, має загальну площу 92,4 кв.м., житлову площу 60,1 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду

Дитина має окрему кімнату, де є все необхідне для здорового сну, навчання та відпочинку.

Умови проживання добрі, що підтверджується довідкою Депутата Кагарлицької міської ради від18 лютого 2019 року, та актом оцінки потреб дитини та її сім`ї від 22 травня 2018 року.

3 2011 року дитина перебуває під наглядом лікаря Кагарлицької дитячої консультації.

З 23 липня 2013 року по 31 серпня 2015 року син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дошкільний навчальний заклад «Ромашка» у м. Кагарлику.

З 01 вересня 2015 року син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів - ліцей».

На даний час навчається у восьмому класі.

Крім того, дитина відвідує гуртки з англійської мови та «Комп`ютерний геній» у Комунальному закладі Кагарлицької РР «Кагарлицький районний центр дитячої та юнацької творчості», що підтверджується копією довідки від 18 лютого 2019 року.

Оскільки син фактично з народження проживає лише з ОСОБА_2 у м. Кагарлик, то на час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, з відповідачкою не було спору про те, з ким буде проживати син та місце проживання сина було визначено за спільною домовленістю між позивачем та відповідачкою.

Однак, з травня 2018 року ОСОБА_1 всупереч усталеному способу життя сина та його бажанням, почала ставити питання про зміну місця проживання дитини з м. Кагарлик Київської області на місто Київ, де проживає вона.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 у травні 2018 року та у жовтні 2018 року зверталася до Кагарлицької РДА із заявами щодо негативного впливу стосунків між батьками на психологічний стан сина та з приводу сімейного насильства з боку позивача по відношенню до неї та сина.

З цього приводу було проведено комісії, вказані нею факти при перевірці не підтвердилися, і було рекомендовано самостійно врегулювати свої відносини.

Крім того, згідно доповідей членів комісії було з`ясовано, що: « Хлопчик сам не хоче спілкуватись з мамою, оскільки вона говорила йому, що забере його від батька для проживання та навчання в м. Києві. ОСОБА_3 має в Кагарлику багато друзів і змінювати місце проживання не бажає».

Враховуючи думку сина, не бажаючи його травмувати, ОСОБА_2 намагався вирішити питання з ОСОБА_1 мирним шляхом, але остання цього не бажає та постійно вчиняє сварки.

В свою чергу ОСОБА_2 не чинить будь яких перешкод відповідачці у спілкуванні з сином, однак остання своєю поведінко та постійними погрозами щодо зміни місця проживання сина, сама відштовхує дитину від себе, в зв`язку з чим син ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з матір`ю.

Більш того, ОСОБА_1 фактично з народження сина за власним бажанням самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків:

- з самого народження лише ОСОБА_2 займався та піклувався сином, оскільки ОСОБА_1 була весь час на роботі та пізно поверталась, змінювати графік роботи не бажала, займалась іншими своїми дітьми, до порад позивача з цього приводу не прислухалася;

- під час відвідування дитиною садочку не приймала участь у вихованні дитини, в садочок не приводила і не забирала, батьківські збори не відвідувала, що стверджується довідкою ДНЗ «Ромашка» №967 від 26 лютого 2019року;

- до школи мати приходить під час занять один раз на тиждень, вихованням дитини займається тато (характеристика ОСОБА_3 учня 4 класу Кагарлицького НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей» від 20 лютого 2019 року;

- станом здоров`я належним чином не цікавиться, жодного разу з дитиною на прийом до лікаря не приходила (копія витягу з протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 21 травня 2018 року;

- в позашкільному та особистому житті сина участі не приймає, свята з ним не проводить.

Відповідно до характеристики, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей» з першого класу.

Характеризується позитивно.

ОСОБА_3 має хороший фізичний та розумовий розвиток, має високий та достатній рівень навчальних досягнень, широкий кругозір та добре розвинуте логічне мислення.

Програмний матеріал засвоює швидко.

ОСОБА_3 активний у спілкуванні, товариський, ввічливий, з повагою ставиться до старших.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28 лютого 2019 року, дитина соматично здорова, щеплений згідно календаря.

Лікаря дитина відвідує лише з батьком, що підтверджується копією акту потреб дитини та її сім`ї (початкова оцінка) від 22 травня 2018 року.

На даний час ОСОБА_2 має постійне місце проживання; по місцю проживання компрометуючих матеріалів не має; працює офіційно (інженер у ТОВ «БК Євростандарт») з вільним графіком роботи, що дозволяє приділяти дитині достатньо часу та бути з дитиною щодня; по місцю роботи характеризуюсь позитивно; має стабільний заробіток по місцю роботи та заробіток від домашнього господарства, які дозволяють йому забезпечувати повноцінний фізичний, духовний та моральний розвиток сина; має молодий вік та є фізично здоровим чоловіком.

Таким чином, позивачем, як батьком, створені всі умови для достатнього, всебічного, духовного та фізичного розвитку дитини, для того, щоб він ріс у любові та піклуванні, здоровою, розвиненою та щасливою дитиною.

У дитини є постійне місце проживання, він забезпечений одягом, взуттям, засобами особистої гігієни, іграшками, шкільним приладдям.

На даний час, за місцем їхнього з сином проживання він має усталений спосіб життя та багато друзів.

Відповідачка ж у свою чергу протягом десяти років, не може в остатній мірі забезпечити дитину належною увагою, турботою та не приділяти сину достатньо часу, оскільки працює в м. Києві, та тривалий час проживає окремо від дитини в іншому місті, - отже не має реальної можливості займатися вихованням, доглядом, утриманням та навчанням дитини.

Згідно висновку Кагарлицької РДА Київської області про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком від 18 червня 2020 року №03-28-1057, Кагарлицька РДА як орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, відмови у задоволенні зустрічного позову, та визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять належні, допустимі та достовірні докази того, що саме батько створив належні умови для проживання, виховання та забезпечення дитини.

Крім цього, суд першої інстанції виходив в першу чергу з інтересів дитини, яка в судовому засіданні в присутності психолога виявила інтерес проживати разом з батьком.

З висновками суду першої інстанції, зазначеними в оскаржуваному рішенні, погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Також права малолітніх і неповнолітніх дітей закріплені у Конституції України, Конвенції ООН «Про права дитини» та інших нормативно-правових актах України, які стосуються розв`язання спорів між батьками та дітьми.

Згідно норм частин першої, другої статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до норм галузевого права, - статті 141 СК України, встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Дані висновки також закріплені у Постанові Верховного суду від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16-ц).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими, органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Частина 8 ст.7 СК України встановлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосується її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути слуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, зазначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання.

Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст.141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року (справа №377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16-ц) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини» не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Отже, враховуючи вищезазначені докази в їх сукупності, норми матеріального та процесуального права, практику Європейського Суду та правові позиції Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку визначаючи місце проживання дитини з батьком.

При цьому, судом вірно було враховано положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, та вищевказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду та керуються правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №344/2561/16-ц) та постанові від 23 грудня 2020 року (справа №711/11527/17).

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана