Номер провадження: 22-ц/813/2966/23
Справа № 947/5473/22
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/5473/22

Номер провадження: 22-ц/813/2966/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Куриленко О.М. 12 квітня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) встановити факт спільного проживання батька позивача - ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що з 30 січня 2010 року по січень 2019 року його батько - ОСОБА_3 проживав з відповідачкою однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Позивач вказує на те, що за час проживання однією сім`єю між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Останні вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у них були притаманні подружжю взаємні права та обов`язки. Вони проявляли піклування один про одного, вели спільний побут, купували речі для спільного вжитку, для дому та особисті речі, купували меблі, проводили ремонтні роботи в квартирі, їздили разом відпочивати.

Позивач вказує, що під час спільного проживання за спільні кошти померлим батьком та відповідачкою було придбано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

18.02.2020 року батько позивача подав позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя до Київського районного суду міста Одеси. Відповідачка під час розгляду вказаної справи не заперечувала факту проживання однією сім`єю з батьком позивача. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер, його позов було залишено без розгляду.

Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем усього майна батька, в добровільному порядку розділити вищевказане майно з відповідачкою не вийшло (а. с. 1 1 зворотна сторона).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ОСОБА_2 не скористалась правом надання відзиву на позов. Відзив на позов до суду першої інстанції не надійшов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини спільного проживання батька позивача з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ним період, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які він посилається в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Доказів на підтвердження даного факту суду не надано, а сам по собі факт спільного проживання, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Посилання позивача, як на підтвердження факту спільного проживання відповідачки із спадкодавцем однією сім`єю та купівлю квартири за спільні кошти, наявність зустрічного позову ОСОБА_2 по іншій справі № 947/1308/20 суд не прийняв до уваги, так як дані обставини судом не встановлювались і жодного рішення у справі не було ухвалено.

Більш того, ОСОБА_2 у зустрічному позові просила здійснити поділ майна подружжя та виділити спірну квартиру саме їй, а ОСОБА_3 виділити машино-місце та автомобіль, а також визнати за сторонами спільним зобов`язання за кредитним договором, укладеним з АТ "Альфа-Банк", що свідчить про незгоду відповідачки з даним позовом.

Під час розгляду даної справи встановлено, що після смерті батька позивача - ОСОБА_3 у позивача була можливість вступити в справу № 947/1308/20, в якості правонаступника його батька, оскарживши ухвалу суду про залишення позову без розгляду. Отже, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту по даній справі та заявлені некоректні позовні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання сторін взагалі без зазначення певних термінів та надання будь-яких доказів.

Суд першої інстанції прийняв до уваги, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 09.07.2021 року по справі № 947/1308/20 про залишення позову без розгляду оскаржена не була та набрала законної сили (а. с. 43 - 47).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) матеріали справи в якості доказу проживання однією сім`єю батька позивача з відповідачкою містять довідку № 246 від 28.12.2019 року, видану ОСОБА_3 в тому, що він дійсно проживає з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_2 з 30.01.2012 року по теперішній час (на момент видачі довідки від 28.12.2019 року); 2) відповідач ОСОБА_2 фактично визнала факт її спільного проживання з батьком позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується матеріалами справи № 947/1308/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, розподіл спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна (а. с. 51 52 зворотна сторона).

Узагальнені доводи відповідача в суді першої інстанції

ОСОБА_2 правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року залишено без руху (а. с. 55 55 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом було надано до суду заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги (а. с. 60 62).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року (а. с. 65 - 65 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2022 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 66).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року витребувано з Київського районного суду м. Одеси цивільну справу № 947/1308/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, розподіл спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна (а. с. 78 80).

На виконання вимог ухвали про витребування цивільної справи до суду апеляційної інстанції надійшла справа № 947/1308/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, розподіл спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляду в апеляційному суду, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягаєзадоволенню частково.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис за № 6529 та видано Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 .

Позивач - ОСОБА_1 є сином померлого - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з машино-місця № НОМЕР_3 , загальною площею - 17,5 кв. м., розташованого за адресою - АДРЕСА_3 ., яке належало спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 13.06.2014, індексний номер: 22966422.

З матеріалів справи вбачається, що протягом встановленого законом строку із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , до державного нотаріуса 05 серпня 2021 року звернувся син померлого ОСОБА_1 .

26 січня 2022 року держаним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою - АДРЕСА_4 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що з 30 січня 2010 року по січень 2019 року його батько - ОСОБА_3 проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання батька з відповідачкою за спільні кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 30 січня 2012 року, виданого комітетом Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_1 , належить гр. ОСОБА_2 на праві приватної власності.

З довідки № 246 від 28.12.2019 року, що видана ОСОБА_3 , вбачається, що він дійсно проживав з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою - АДРЕСА_2 , з 30.01.2012 року до моменту видачі довідки - 28.12.2019 року.

З матеріалів витребуваної цивільної справи № 947/1308/20, зокрема із зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна, вбачається, що ОСОБА_2 визнала, що з 1999 року по 16.03.2020 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Між сторонами виникли правовідносини щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову щодо визнання права власності на частину квартири. Між тим, висновки суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні вимог позову про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу апеляційний суд вважає помилковими, з огляду на наступне.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України

від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Як зазначалось вище, з виданої ОСОБА_3 довідки № 246 від 28.12.2019 року вбачається, що він дійсно проживав з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_2 , з 30.01.2012 року до моменту видачі довідки - 28.12.2019 року.

З матеріалів витребуваної цивільної справи № 947/1308/20, зокрема із зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна, вбачається, що ОСОБА_2 визнала, що з 1999 року по 16.03.2020 року вона з ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

З огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу є помилковими.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджується факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу є доведеними.

Позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання суду першої інстанції про те, що у позовних вимогах позивачем не зазначено періоду, протягом якого він просить встановити факт спільного проживання його померлого батька з відповідачкою однією сім`єю, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірним періодом, протягом якого батько позивача проживав з відповідачкою однією сім`єю, позивач зазначив з 30 січня 2010 року по січень 2019 року, тобто до 31 грудня 2018 року включно.

Встановлено, що в іншій цивільній справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного майна, відповідачка - ОСОБА_2 визнала, що з 1999 року по 16.03.2020 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку, що періодом, протягом якого позивач просить встановити факт спільного проживання його померлого батька з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу є ІНФОРМАЦІЯ_6 по ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Щодо позовних вимог про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, доказів щодо відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивача, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Крім того, позовна заява, апеляційна скарга не містять доводів позивача про неможливість/не ефективність звернення останнього до нотаріуса з вимогами про оформлення права на спадщину, а саме - на частину квартири АДРЕСА_1 .

Виходячи з вищевикладеного, вимоги позову про визнання права власності на частину спірної квартири апеляційний суд вважає передчасними.

Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , є неспроможними.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову щодо визнання права власності на частини квартири в порядку спадкування після смерті батька позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є доведеними частково, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не відповідають обставинам справи, судом в цій частині було порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаної позовної вимоги за вищевказаного обґрунтування.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог позову про встановлення факту проживання батька позивача - ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу- скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Встановити факт спільного проживання батька позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу протягом періоду з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2018 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 14 березня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе