ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/772/23 Справа № 428/4362/21 Суддя у 1-й інстанції - Кордюкова Ж.І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Кордюковою Ж.І. в місті Сєвєродонецьк Софіївського району Дніпропетровської областіЛуганської області повний текст судового рішення складено 01 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ

У травні 2021 року адвокат Какулія О.Є в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання.

В обґрунтування позову адвокат зазначив, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.05.2014 року по справі №428/292/14-ц. В шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

На даний час між сторонами існує спір стосовно місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , який виник на тлі вимоги позивача до відповідача про сплату коштів на утримання сина. Відповідач періодично надсилав гроші на утримання сина, проте робить це нерегулярно. Згодом відповідач взагалі перестав надавати кошти на утримання дитини.

На початку 2021 року відповідач, який мешкає на території Російської Федерації, намагався отримати від позивача дозвіл на перетин сином державного кордону України, проте позивач відмовила через карантинні обмеження та, враховуючи те, що між нею та сином виник особливий зв`язок. Відповідач розцінив цю відмову як перешкоду у спілкуванні з дитиною та повідомив, що він докладе зусиль, щоб син проживав разом з ним. Позивач вважає, що дитина повинна мешкати разом з нею, а така позиція відповідача пов`язана з небажанням відповідача виконувати її вимоги по сплаті аліментів.

Визначення місця проживання дитини дасть можливість позивачу стягнути аліменти на утримання дитини, отримати додаткові кошти на утримання дитини, встановити порядок побачень з дитиною, надасть можливість виїзду дитини за кордон.

Представник позивача просив суд: визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, у твердій грошовій сумі 2000,00 грн., але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини у віці з 6 до 18 років, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 18.05.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Допущено негайне виконання рішення у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким визначити проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з його матір`ю ОСОБА_1 .

При цьому, скаржник зазначає, що висновку про відсутність предмету спору в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов на підставі тверджень представника третьої особи ОСОБА_4 , яка зазначила, що фактично спору між батьками щодо місця проживання дитини не має. Разом з тим, суд ухвалюючи рішення не врахував пояснень позивача стосовно погроз ОСОБА_2 про те, що він хоче забрати сина до Росії, не врахував намагання матері відповідача отримати від позивача дозвіл на виїзд дитини до батька, не врахував і те, що позивач декілька років просила у відповідача дозволу на реєстрацію сина за місцем реєстрації матері, вважає, що ці обставини були залишені судом поза увагою. Вважає хибним висновок суду про відсутність спору між нею та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання їх сина.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Матеріали справи містять клопотання сторони позивача, адресоване Луганському апеляційному суду від 31.01.2022 року про проведення апеляційного розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 без участі позивача та її представника, адвоката Какулії О.Є., апеляційну скаргу підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити (а.с.97-98).

07.11.2022 на електронну адресу Дніпровського апеляційного суду від представника третьої особи - Сєвєродонецької МВЦА Шорохової Юлії надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, відмовити позивачу в задоволенні скарги та залишити заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 жовтня 2021 року без змін.

20 грудня 2022 року апеляційний розгляд справи за ініціативою суду було відкладено на 21 лютого 2023 року на 14:20 годин та вирішено повторно повторити виклик сторін.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала повторну неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів їх розміру не оскаржується сторонами і у цій частині не переглядається.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 15.05.2012 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15.05.2012 року.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 26.07.2012 року.

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 11.06.2021 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за цією адресою проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , 2003 року народження, та їх мати ОСОБА_1 . Дитина має необхідні умови та достатній рівень матеріального забезпечення для проживання та розвитку, стосунки в родині добрі, існує взаєморозуміння.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважав за можливе визначити аліменти на утримання ОСОБА_3 , які підлягають стягненню з відповідача в розмірі 2000 грн., як просила позивач, починаючи з дня звернення до суду з позовом, тобто з 18.05.2021 року. При цьому суд відмовив в задоволенні позовної вимоги в частині визначення, що розмір аліментів не може бути менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, пославшись на те, що аліменти, які стягуються у твердій грошовій сумі, підлягають індексації відповідно до закону, що передбачено ч.2 ст.184 СК України.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, пославшись на відсутність спору між сторонами, з чим не погодилась позивач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи позивача викладені у скарзі, зіставши їх з наявними у справі доказами дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня

2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У позовній заяві, а також в апеляційній скарзі позивач стверджує, що між нею та її колишнім чоловіком не досягнуто домовленості щодо місця проживання їх сина, що існує реальна загроза того, що ОСОБА_2 поза її волею може забрати сина жити до себе в Росію, оскільки у 2022 році відповідач намагався через свою матір отримати від позивача дозвіл на перетин дитиною державного кордону між Україною та Росією лише в супроводі батька, без її присутності, вона відмовилась надати такий дозвіл через пандемію коронавірусної інфекції та картинних обмежень, що могло зашкодити здоров`ю дитини. Відповідач розцінив цю відмову, як перешкоджання у спілкуванні із сином та попередив ОСОБА_1 про те, що докладе всіх зусиль щоб син проживав саме з ним, що і стало підставою для звернення з позовом до суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів.

Окрім того, позивач в суді першої інстанції наголошувала і на тому, що визначення місця проживання дитини дає можливість реалізувати низку її прав, серед яких стягнення аліментів на утримання, отримання додаткових коштів на утримання дитини, встановлення порядку побачень з дитиною, можливість виїзду дитини за кордон на лікування або відповідочинок, тощо.

З журналу судового засідання та оскаржуваного заочного рішення видно, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи опитав неповнолітню дитину ОСОБА_9 та встановив, що дитина навчається в школі №17 у 4-му класі, мешкає разом із мамою та сестрою Настею, його батько мешкає у Росії і він з ним спілкується по телефону, приблизно раз на місяць, хоче жити з мамою.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 не був присутнім під час судового розгляду справи, відзиву на позов не подавав, тобто позиція відповідача щодо місця проживання дитини з матір`ю з`ясована не була, тому висновок суду про відсутність спору між сторонами на думку колегії суддів не можна вважати правильним.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19).

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про відсутність предмета спору в даній справі, оскільки питання визначення місця проживання дитини не було вирішено органом опіки та піклування, оскільки ОСОБА_2 проживає на території Росії, думка відповідача з цього питання судом не була з`ясована, що не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відсутність предмета спору щодо визначення місця проживання дитини, що призвело до неправильного вирішення питання та ухвалення у цій частині незаконного судового рішення.

Колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши надані позивачем докази, оцінивши їх, як кожен окремо, так і їх сукупність, виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини у ситуація, яка склалась у даній справі, оцінивши належні матеріально-побутові умови у матері, те, що дитина постійно мешкає з матір`ю з якою має тісний зв`язок, батько мешкає на території Російської Федерації та з 24 лютого 2022 року через військову агресію цієї держави Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

За наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини ухвалене при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи та на підставі положень п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року позивачу ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору с розмірі 1362 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення суду (а.с.69-71).

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції задоволені, відповідно, відстрочений судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду підлягає стягненю на користь держави з відповідача ОСОБА_2 .

Керуючисьст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 жовтня 2021 в частині відмовлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини, скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Сєвєродонецьк Луганської області разом з його матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1362 грн. за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: