ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/6955/21

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/340/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Патук А.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Ніжинська міська рада Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2022 року (ухвалено о 12:01, повний текст складено 16 листопада 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, в якому, з урахуванням уточнюючої позовної заяви, просив визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Позов обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 1/6 частина, ОСОБА_4 1/2 частина та за ОСОБА_2 1/3 частина будинку.

На сьогодні встановити, де знаходяться ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які набули право власності на 2/3 частини будинку 07.09.1939, неможливо, за давністю часу можна вважати, що вони померли.

З 1940 років у 2/3 частках спірного будинку, з дозволу власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , почали проживати ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_6 , їх дочка ОСОБА_7 з чоловіком ОСОБА_8 та сином ОСОБА_9

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли, останньою ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 .

Позивач указував, що понад 6 місяців перед смертю ОСОБА_7 він проживав та доглядав за нею, купував ліки, харчі, здійснив поховання, так як родичів у неї не було. Після смерті ОСОБА_7 він почав підтримувати спірний будинок в належному стані, проводив поточний ремонт, регулярно сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку та територію домогосподарства.

Оскільки позивач з 2000 року весь час відкрито, безперервно та безперешкодно володіє та проживає у 2/3 частинах даного будинку, власник даного майна відсутній, а тому в силу ст. 344 ЦК України, вважав, що набув право власності на це майно.

Ухвалою Ніжинського Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 жовтян 2022 року замінено неналежного відповідача Виконавчий комітет Ніжинської міської ради Чернігівської області на належного - Ніжинську міську раду Чернігівської області (а.с. 64).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовільнити, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, є незаконним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_10 понад 20 років відкрито, добросовісно та безперервно володіє 2/3 частками спірного будинку, не вчиняв ні до кого примусу, навпаки, намагався встановити наявність чи відсутність спадкоємців.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував позицію відповідача Ніжинської міської ради Чернігівської області, яка не заперечувала проти задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ващенко М.О., яка просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість та безперервність користування чужим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України; спірна частка будинку не визнана відумерлою і не перейшла у власність територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області.

З висновком районного суду про необхідність відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 апеляційний суд погоджується, однак такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом у справі встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві спільної часткової власності:

- за ОСОБА_3 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Ніжинським районним народним судом 15.05.1932 за р№292 167;

- за ОСОБА_4 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Ніжинським районним народним судом 15.05.1932 за р№ 292 167 та 1/3 частка на підставі договору дарування права в домоволодінні, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської нотаріальної контори 07.09.1939 за р№ 1159/2;

- за ОСОБА_2 1/3 частка на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 22.08.2006 приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кузьменко О.В. за р№ 2453. Зазначене підтверджується довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради № 672 від 26.10.2021 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 17.02.2023 (а.с. 19).

Згідно довідки ВГІРФО Ніжинського МРВ УМВС за № 2031 від 12.11.2008 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрованими, знятими з реєстраційного обліку по м. Ніжину та району не значаться (а.с.12).

З довідки Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області від 11.11.2009 № 25967 вбачається, що згідно відомостей відділу РАЦС Ніжинського міськрайонного управління юстиції за результатами перевірки з 1936 року по 1945 рік та з 2006 року по теперішній час, актові записи про народження, смерть, реєстрацію шлюбу чи розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні. За даними Державного архіву Чернігівської області мається запис про народження ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Відповідно до довідки ВГІРФО Ніжинського МРВ УМВС № 2057 від 18.11.2008 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованим, знятими з реєстраційного обліку по м. Ніжину та району не значиться. На момент отримання паспорта ІНФОРМАЦІЯ_4 (дані архівної картотеки) був зареєстрований: АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 зареєстрованою, знятою з реєстраційного обліку по м. Ніжину та району не значаться (а.с. 9).

За повідомленням Ніжинської міської державної нотаріальної контори від 22.12.2008 спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 . Ніжинською міською державною нотаріальною конторою не заводилася. Надати відомості щодо заведення спадкових справ до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9 Ніжинська міська державна нотаріальна контора не має можливості, оскільки алфавітні книги спадкових справ до 1996 року передані на зберігання до Державного нотаріального архіву Чернігівської області (а.с. 13, 17, 18).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Частиною 1 статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до Закону, має право й зобов`язаний визначати суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України визначає, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

При звернені до суду ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання за ним права власності на 2/3 частини житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , за набувальною давністю. В якості належного відповідача у справі ним обрано Ніжинську міську ради Чернігівської області, ОСОБА_2 зазначено, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

З матеріалів справи вбачається, що власником 1/3 частини житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_1 помилково визначено її статус як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки вирішення вказаних позовних вимог по суті безпосередньо стосується прав, законних інтересів та обов`язків ОСОБА_2 як співвласника спірного житлового будинку. Однак зазначене судом першої інстанції залишено поза увагою та остання до участі у справі в якості співвідповідача залучена не була.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Установивши, що ОСОБА_1 пред`явив позов не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі ОСОБА_2 , яка є власником 1/3 частини спірного будинку, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні його позовних вимог про визнання права власностіна на 2/3 частини житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , за набувальною давністю, необхідно відмовити саме з таких підстав, оскільки ці вимоги не можуть розглядатися без залучення до участі належних за таким позовом відповідачів.

Зважаючи на те, що апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни неналежного відповідача належним, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості вирішувати питання про їх права та обов`язки шляхом ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову. Позов у справі за відсутності належного відповідача не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Разом з тим, зазначені обставини не перешкоджають позивачу звернутися до суду з позовом до належних відповідачів відповідно до вимог процесуального закону.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2022 року зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: О.І. Онищенко

Н.В. Шитченко