ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2368/23 Справа № 193/1566/19 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О. В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №193/1566/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих сум за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2022 року (суддя Шумська О.В.),

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 травня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З врахуванням зменшення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 30 вересня 2020 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 4576,05 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 2991,70 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 2991,70 грн, заборгованість за простроченими відсотками 1584,35 грн, яку позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 .

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих сум. В обґрунтування позову зазначав, що він добровільно погасив частину заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2008 року за кредитною карткою № НОМЕР_1 . При цьому банк свідомо увів суд в оману щодо фактичних обставин справи, які свідчать про те, що відповідач, користуючись можливістю обслуговувати дві інші картки ОСОБА_1 , банк в період з 13 травня 2014 року по 31 серпня 2019 року самостійно списав з них грошові кошти на загальну суму 35473,68 грн, діючи без передбачених правових підстав та всупереч прямих заборон закону. Відкриття банківської картки «Універсальна» відбулось 13 травня 2014 року у приміщенні канцелярії а/ч пп НОМЕР_2 у м. Дніпро доводить, що співробітнику банку було достеменно відомо, що вказана картка оформлюється ОСОБА_1 як військовослужбовцем ЗСУ, для зарахування сум грошового забезпечення. При цьому вказаний письмовий документ не містить жодних умов щодо можливості списання за рахунок цих сум будь-якої заборгованості, що раніше виникла перед ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема, згоди відповідача на погашення заборгованості по картці № НОМЕР_1 , термін дії якої сплив 30 квітня 2009 року і позовна давність по вимогам спливла 30 квітня 2012 року. 18 серпня 2015 року позивачу як військовослужбовцю ЗСУ у ПАТ КБ «Приватбанк» було відкрито другу банківську картку № НОМЕР_3 для накопичення сум грошового забезпечення (заробітної плати військовослужбовця). У цьому випадку ОСОБА_1 також не надавалось згоду на погашення за рахунок накопичених на цій картці сум грошового забезпечення - будь-якої заборгованості за іншими картками, а тим більше за кредитною карткою № НОМЕР_1 від 16 травня 2008 року. Всупереч пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» банк здійснив списання із зарплатних карток ОСОБА_1 №51**14 та № НОМЕР_3 грошових сум на загальну суму 35473,68 грн в період його перебування на військовій службі в ЗСУ по мобілізації з 29 квітня 2014 року по 08 квітня 2015 року, за контрактом із ЗСУ з 30 березня 2017 року по 30 серпня 2019 року, а також в період перебування ОСОБА_1 у військовому резерві першої черги з 09 квітня 2015 року по 29 березня 2017 року. Просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь грошову суму в розмірі 35473,68 грн, отриману без наявних правових підстав.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих сум задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошову суму 35473,68 грн, отриманих без наявних правових підстав.

Вирішено питання про судові витрати.

З вказаними судовими рішеннями не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що висновок суду щодо списання з рахунку ОСОБА_1 35473,68 грн ґрунтується на припущеннях та не підтверджено жодним належним доказом у справі. Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом 14 травня 2020 року, він пропустив строк позовної давності щодо стягнення сум, які були списані до 14 травня 2015 року, в тому числі кошти, що були списані 21 квітня 2017 року в розмірі 1200,00 грн та 13 квітня 2017 року в розмірі 1212,50 грн. Проте, судом безпідставно проігноровано клопотання банку про застосування строку позовної давності стосовно позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, списання коштів із рахунків ОСОБА_1 за іншими кредитами не відносить до даного предмету спору. Вважає, що останнє погашення здійснено 17 квітня 2019 року в сумі 0,05 грн, з позовом АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 16 листопада 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку SMS.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку SMS.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 3 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 16 травня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7 том 1).

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу 16 травня 2008 року видано картку НОМЕР_1 з терміном дії до 04/09 (а.с. 60 том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 16 травня 2008 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2020 року становить 4576,05 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту 2991,70 грн, заборгованість за простроченими відсотками 1584,35 грн (а.с. 226-231, том 1).

Згідно із посвідченням № НОМЕР_4 ОСОБА_1 перебував на військовій службі в ЗС України, зокрема в період: з 29 квітня 2014 року по 08 квітня 2015 року, з 30 березня 2017 року по 30 серпня 2019 року (а.с. 102-103, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звернувшись до суду із позовом у листопаді 2019 року, пропустив трирічний строк позовної давності. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» не мав права нараховувати відповідачу пеню, штрафи, відсотки за користування кредитом протягом усього періоду.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

11 лютого 2020 року до суду першої інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Дорошенко С.М. надано відзив на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» в якому посилаючись на статті 256-257, 267 ЦК України просив суд застосувати строк позовної давності (а.с. 39-40, том 1)

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Дослідивши розрахунок заборгованості та виписку по рахунку (а.с. 109-110, том 1), відповідно до якого 17 квітня 2019 року відбулось часткове автоматичне погашення простроченої заборгованості в розмірі 0,05 грн, апеляційний суд зазначає, що автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі №191/2478/15-ц (провадження №61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі №366/1088/16-ц (провадження №61-17516св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Отже, доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» в частині подання позову в межах строку позовної давності є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував та дослідив питання спливу позовної давності.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині задоволення судом першої інстанції вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини 3 статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно із пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно із пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно із главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно із главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Згідно із пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).

Матеріли справи не містять підтверджень, що позивач видавав розпорядження щодо автоматичного списання грошових коштів з карткового рахунку, відповідного рішення суду матеріали справи також не містять.

Звертаючись 04 травня 2020 року до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначав, що банк без його згоди автоматично списував з карткового рахунку належні йому кошти в якості погашення кредиту в розмірі 35473,68 грн за період з 13 травня 2014 року по 31 серпня 2019 року.

Розрахунку безпідставного списання грошових коштів ОСОБА_1 до суду не надано.

З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку (а.с. 109-110, 226-231 том 1) наданого АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що з рахунку ОСОБА_1 за період з 13 травня 2014 року по 31 серпня 2019 року відбулось часткове автоматичне списання грошових коштів: 13 квітня 2017 року 1212,50 грн, 21 квітня 2017 року 1200 грн, 17 травня 2017 року 5972,66 грн, 22 квітня 2018 року 46,35 грн, 17 квітня 2019 року 0,05 грн.

03 липня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» направив на адресу суду першої інстанції відзив на зустрічний позов ОСОБА_1 , в якому крім іншого просив суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 щодо безпідставного списання грошових коштів (а.с. 167-171, том 1).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 04 травня 2020 року, його вимоги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних грошових коштів підлягають задоволенню за період з 04 травня 2017 року по 04 травня 2020 року, з урахуванням вимог статті 257 ЦПК України.

За таких обставин, задоволенню підлягають зустрічні позовні вимоги в частині безпідставного списання грошових сум: 17 травня 2017 року 5972,66 грн, 22 квітня 2018 року 46,35 грн, 17 квітня 2019 року 0,05 грн, всього 6024,06 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, не звернув уваги на вказані вище норми та не в повній мірі надав належну оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи та помилково стягну з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти в розмірі 35473,68 грн.

==З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», проте підчас розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 судом невірно встановлений розмір безпідставного списання грошових коштів, а тому рішення суду підлягає зміні в частині стягнення безпідставно списаних сум.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 142,78 грн.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому АТ КБ «Приватбанк» необхідно компенсувати за рахунок держави 1047,03 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» підлягає компенсація судового збору за рахунок держави в розмірі 904,25 грн (1047,03 грн 142,78 грн).

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2022 року в частині стягнення безпідставно списаних сум змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , суму безпідставно списаних коштів в розмірі 6024 (шість тисяч двадцять чотири) грн. 06 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», , за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, в сумі 904,25 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста