КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1316/23
УХВАЛА

26.01.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В., розглянувши заяву судді Калініченко Л.В. про самовідвід, як головуючого по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна.

Справа за вказаним позовом перебувала під головуванням судді Київського районного суду міста Одеси Коваленко О.М.

В подальшому стало відомо, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у зв`язку з чим 05.08.2022 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зупинення провадження до вступу у спадщину правонаступників померлої.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2022 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Ростомова Г.А. про зупинення провадження відмовлено та провадження у справі закрито.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.10.2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ростомова Гранта Артуровича задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2022 року - скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №947/23017/20 за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

23 січня 2023 року головуючим по виходу з частки щорічної основної відпустки отримано матеріали зазначеної цивільної справи.

Оглянувши матеріали цивільної справи, суддя вважає відсутніми підстави для прийняття справи до свого провадження, у зв`язку з наявністю підстав для заявлення самовідводу в цій справі.

З матеріалів цивільної справи №947/23017/20 вбачається, що позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 з 2004 року користувався за плату частиною будинку під АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 16.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування будинку, відповідно якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дарунок належний дарувальнику житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_2 .

Однак, в подальшому, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, договір дарування, укладений між сторонами 16.03.2009 року визнано недійсним, застосовано як наслідок недійсності договору дарування реституцію та ухвалено повернути будинок у власність ОСОБА_2 . Рішення суду обґрунтоване тим, що ОСОБА_2 під час укладення договору дарування помилилася стосовно правової природи правочину.

Разом з тим, володіючи житловим будинком у період з 16.03.2009 року по 30.11.2016 р. та проживаючи в ньому з родиною понад семи років, позивач здійснив поліпшення його умов, витрати яких просив стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування шкоди.

У зв`язку з чим, вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна на підставі ч.4 ст. 390 ЦК України.

Разом з тим, суддя зазначає, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси під головуванням судді Калініченко Л.В. перебувала цивільна справа №520/15409/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат понесених з проведення будівельних робіт щодо нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 .

За наслідком розгляду вказаної справи, 30.07.2019 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, оскільки ОСОБА_2 не може бути визнана особою, яка набула майно без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 ЦК України, а відтак вимоги про стягнення з відповідача витрат сплачених за проведення будівельних робіт на підставі ст. 1213 ЦК України задоволенню не підлягають.

Також, у рішенні суду, суд дійшов до висновку, що з урахуванням того, що позивач був добросовісним набувачем майна будинку АДРЕСА_1 , за час володіння яким здійснив поліпшення вказаного нерухомого майна шляхом здійснення будівельних ремонтних робіт, які не підлягають відокремленню від майна, оскільки є складовою нерухомого майна, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України.

Вказане рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.07.2019 року залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.07.2020 року, в якій суд апеляційної інстанції погодився з вищевказаними висновком суду першої інстанції в частині вірного висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України.

Як вбачається, після набрання 03.07.2020 року законної сили судовим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.07.2019 року по цивільній справі №520/15409/16-ц, ОСОБА_1 14.08.2020 року звернувся до суду з цим позовом до ОСОБА_2 про відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України.

Отже, звернення позивача в цій справі здійснено у спосіб висновку викладеного Київським районним судом міста Одеси у рішенні від 30.07.2019 року по цивільній справі №520/15409/16-ц.

На підставі вищевикладеного вбачається, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси під головуванням судді Калініченко Л.В. перебувала цивільна справа №520/15409/16-ц між тими самими сторонами, з приводу того самого об`єкту спору, в рамках якої суддею, як головуючим по справі, викладеного думку щодо наслідків виниклого між сторонами по справі спору, який є предметом в рамках цієї справи, а висновки викладені в ухваленому рішенні суду, слугували підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

З урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає, що подальший розгляд справи цієї справи під головуванням судді Калініченко Л.В. може викликати в учасників процесу об`єктивні сумніви у необ`єктивності судді, як головуючого в цій справі.

Стаття 36 ЦПК України передбачені підстави для відводу (самовідводу) судді, відповідно до яких суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно ч. 1 ст. 39 ЦПК України, з підстав, зазначених у статтях 36,37 і 38 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Відповідно до ст. 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

Питання про самовідвід судді вирішується ухвалою суду, що розглядає справу.

Заявлення самовідводу - це заява судді про неможливість участі у розгляді справи у зв`язку з наявністю певних обставин, які виключають можливість його участі у судовому розгляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Кодексу суддівської етики, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

В силу змісту ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

17.07.1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Щодо безсторонності суду при розгляді справ, Європейський суд з прав людини висуває дві вимоги: по-перше, бути суб`єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи, по-друге, бути об`єктивно безстороннім тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обґрунтованого сумніву стосовно його безсторонності. Щоб задовольнити ці вимоги, суд повинен відповідати суб`єктивному і об`єктивному тесту: безсторонність для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися суб`єктивним тестом, тобто на підставі особистого переконання окремого судді в даній справі, і за об`єктивним тестом, тобто з`ясування, чи має суддя гарантії, достатні для виключення будь- якого законного сумніву стосовно його безсторонності.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 року в справі Білуха проти України, наявність безсторонності визначається в тому числі і тим, чи забезпечує суд умови, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності.

У п.28 рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-центр» проти України» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності (див., серед іншого, рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria,) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 і 30, Series A, no. 255, і рішення «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000XII). Таким чином, у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

Інститут відводу (самовідводу) судді від участі у розгляді конкретної справи це одна із найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес. Саме тому існують норми закону, які запобігають виникненню будь-яких підозр. Судді заборонено брати участь у розгляді справи за наявності будь-яких обставин, які викликають чи можуть викликати сумніви у його об`єктивності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.06. у справі «Білуга проти України», від 28.10.98. у справі «Ветштайн проти Швейцарії» тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.

Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги ст. 61 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, яку схвалено Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 року на 1098 засіданні заступників міністрів, з метою усунення будь-яких сумнівів у необ`єктивності та упередженості головуючого судді в цій справі, враховуючи, що вони можуть стосуватись ухвалення судом під головуванням судді Калініченко Л.В. рішення суду по іншій справі між тими самими сторонами, з того самого об`єкту і фактично предмету спору, в рамках якої суддею висловлено думку щодо наслідків розв`язання виниклого спору між сторонами по справі, суд вважає, що заяву про самовідвід головуючого - судді Калініченко Л.В. слід задовольнити, одночасно враховуючи, що такі дії відповідають меті дотриманню балансу інтересів між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів сторін і цілями, для досягнення яких буде спрямоване рішення по справі, а також забезпеченню вимог ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру сторін по справі.

Керуючись ст.ст. 36, 39-41 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. про самовідвід задовольнити.

Матеріали цивільної справи №947/23017/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна, передати до канцелярії Київського районного суду м. Одеси з метою здійснення повторного автоматичного розподілу справи між суддями та визначення головуючого судді у справі.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Калініченко Л. В.