КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/2049/21 головуючий у І інстанції: Дубас Т.В. провадження 22-ц/824/4768/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Суханової Є.М., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Києво-Святошинський районний Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2015 року відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь позивача на утримання дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Внаслідок не виконання відповідач рішення суду станом на 01.02.201 року утворилась заборгованість по виплаті аліментів в сумі 161 181 грн. Вказала, що за період з 01.01.2017 року по 01.02.2021 року сума неустойки, яку відповідач зобов`язаний сплатити на її користь складає 167 149,71 грн. Враховуючи викладене просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 161 181 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не здійснював жодного аналізу наданих нею письмових доказів, оскільки помилково вважав, що позивачка не надала належних та допустимих доказів несплати відповідачем аліментів з 01.01.2017 по 01.01.2021 роки та вказувала, що розрахунок заборгованості та її розмір в сумі 161 181 грн. не оскаржувався в передбачений законодавством порядку. Така позиція суду першої інстанції суперечить положенням п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", а саме: "У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог...".

Вказано, що суд мав би стягнути з відповідача пеню у розмірі 161 181 грн. 00 коп., оскільки відповідач не оскаржував розрахунок виконавця і вказане питання не було предметом розгляду у цій справі, а відтак суд з незрозумілих причин та без належних правових підстав вирішив відмовити в позові, що має наслідком неправильного визначення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача.

ОСОБА_3 своїм процесуальним правом не скористався, відзив не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову та предмет спору, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задоволити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2015 року було стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.05.2015 року до досягнення дітьми повноліття.

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який було подано позивачкою для примусового виконання до Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Київській області та відкрито виконавче провадження.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментах головного державного виконавця міністерства юстиції України Києво-Святошинського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Тарасенко В.О. у виконавчому провадженні №50174944 сума заборгованості становить 161 181 грн.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

За ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Також місцевим судом встановлено, що відповідач сплачувались аліменти шляхом здійснення поштових переказів на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується поданими до суду копіями квитанцій.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що не бере до уваги та ставить під сумнів подану позивачем довідку державного виконавця про розмір заборгованості, якою визначено розмір заборгованості у розмірі 161 181 грн., оскільки у даній довідці відсутній будь-який порядок зарахування коштів як на поточні платежі, так і на погашення існуючої заборгованості, взявши за основу докази надані відповідачем.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, з огляду на наступне.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та надання доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 263 ЦПК України не надав належної правової оцінки наведеним доводам і наданим позивачем та відповідачем доказам.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів).

Статтею 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заборгованості працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Згідно з статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670св19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом доказування в справі (ст. 77 ч. 2 ЦПК країни) є сам факт виникнення відповідної заборгованості з вини платника аліментів і, як наслідок, виникнення в отримувача аліментів права на пред`явлення відповідної вимоги, та відповідні параметри для нарахування відповідно до закону неустойки за прострочення сплати аліментів: база нарахування, період нарахування, помісячна розбивка нарахувань, платежів, заборгованості, результат обрахунку неустойки (пені), вина платника аліментів у заборгованості. Тобто, предметом доказування є підстави позову та обставини, якими позивач обґрунтовує необхідність стягнення неустойки.

Встановлено, що за період вказаний позивачем та підтверджений виконавцем відповідач належним чином не виконував рішення суду про стягнення з нього аліментів, не надавав у визначеному обсязі матеріальну допомогу на утримання дітей, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно даних долученої до справи довідки-розрахунку, складеної головним державним виконавцем міністерства юстиції України Києво-Святошинського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Тарасенко В.О. у виконавчому провадженні №50174944 сума заборгованості становить 161 181 грн.

В межах заявленого позову, заборгованість відповідача по аліментах становить 161 181 грн. 00 коп., як зазначено районним судом у судовому рішенні з посиланням на довідку виконавця.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, щоОСОБА_3 знав про розмір аліментів, які мають сплачуватися ним на користь дітей, за рішенням суду від 06 листопада 2015 про стягнення аліментів, однак попри це допустив прострочення їх сплати.

При цьому відповідач не довів існування обставин, які б слугували підставою для висновку про відсутність його вини щодо виникнення боргу по аліментах, тобто свідчили б про виникнення такої заборгованості не внаслідок дій чи бездіяльності платника аліментів.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 03.04.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 33/6022/16-ц, розмір пені за місячним платежем розраховується наступним чином: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Згідно інформації, яка міститься у довідці-розрахунку заборгованості по аліментах, складеній головним державним виконавцем Тарасенко В.О. з відображенням щомісячної заборгованості відповідача по платежах, станом на 01.07.2018 року борг складав 16 751 грн. 50 коп. та за період з 01.08.2018 по 01.08.2021 становить 161 181 грн. 00 коп. (а.с.25)

У зв`язку з несплатою боржником аліментів, загальна сума неустойки (пені), як відповідальності ОСОБА_3 за невиконання обов`язку зі сплати аліментів, становить 167 149 грн. 71 коп.

Відповідно до вимог ст. 196 СК України розмір пені не може бути перевищувати розмір заборгованості - 161 181 грн. 00 коп. (а.с.25)

Таким чином, враховуючи законодавче обмеження суми пені загальним розміром заборгованості по аліментах, з відповідача підлягає стягненню пеня, в сумі 161 181 грн.

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими висновки районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог та приходить до висновку про необхідність скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву про неправильно визначений розмір заборгованості виконавцем, а відтак і суми пені, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими, оскільки дія державного виконавця, пов`язана з складанням довідки-розрахунку заборгованості по аліментах та встановлено загальну суму заборгованості по платежах (а.с.25), боржником у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку не оскаржена.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч.1 ст.13 ЦПК).

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, в розмірі 4029,53 грн. (1611,81+1611,81*150), який підлягав сплаті при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 рокускасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Києво-Святошинський районний Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну сплату аліментів, у розмірі 161 181 (сто шістдесят одна тисяча сто вісімдесят одна) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 4029 (чотири тисячі двадцять дев`ять) грн. 53 коп.

Дані учасників справи:

ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: Є.М. Суханова

Л.П. Сушко