Справа № 161/2310/21 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/93/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Карпук А. К., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Державного підприємства «Сетам» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційними скаргами позивача Державного підприємства «Сетам», відповідачки ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року Державне підприємство «Сетам» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідачка ОСОБА_1 являється переможцем проведених електронних торгів, яка зобов`язана була отримати майно у зберігача не пізніше семи робочих днів з дати отримання акта державного виконавця про проведені електронні торги, який отримала 29.08.2016, але станом на 01 лютого 2021 року майно не забрала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість за зберігання майна.

На зберіганні перебуває п`ять вантажних автомобілів, придбаних відповідачкою 15.06.2016 на електронних торгах за лотом №149577, індикатор №610466, індикатор №255307308, індикатор №565127, індикатор №255Б1308200, індикатор №418546.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.11.2019 стягнуто з відповідачки заборгованість за зберігання майна за період по 20 травня 2019 року.

Наказом позивача № 14 від 28.02.2019 з 01.03.2019 встановлено тариф на послуги зберігання вантажівок, який складає 30 грн з ПДВ за одиницю на добу.

Наказом позивача № 20 від 25.02.2020 з 01.03.2020 встановлено тариф на послуги зберігання вантажівок, який складає 40 грн з ПДВ за одиницю на добу.

Ураховуючи наведене, ДП «Сетам» просило стягнути з відповідачки заборгованість за зберігання майна за період з 21 травня 2019 року по 01 лютого 2021 року у розмірі 110 350 грн, 3% річних у розмірі 5641 грн, втрати від інфляції у розмірі 5383,23 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Сетам» витрати по зберіганню майна за період з 21 травня 2019 року по 29 липня 2020 року у розмірі 87200 грн, 3% річних у розмірі 3124,86 грн, інфляційні втрати у розмірі 1299,28 грн та 1713,62 грн судового збору.

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Державне підприємство «Сетам», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у позові та ухвалити у цій частині нове судове рішення про стягнення заборгованості за період з 30 липня 2020 року по 01 лютого 2021 року у розмірі 29750,09 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідачки ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

ДП «Сетам» відзив на апеляційну скаргу відповідачки не подавало.

Представник ОСОБА_2 від імені відповідачки ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу позивача, посилаючись на безпідставність її вимог та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідачки необхідно задовольнити частково, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог змінити з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 15 червня 2016 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги за лотом №149577, у результаті яких відповідачка стала переможцем з придбання вантажних автомобілів у кількості п`ять штук, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів №175471 від 15.06.2016 (т.1 а.с.28-29).

Акт державного виконавця про проведені електронні торги направлено відповідачці і нею отримано 29.08.2016 (т.1 а.с.31, 32).

На час проведення електронних торгів діяв Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів (далі Порядок), затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2012 № 2710/5.

Відповідно до вимог п. 19 розділу VІ цього Порядку переможець електронних торгів зобов`язаний отримати майно у зберігача не пізніше семи робочих днів з дати отримання акта. У разі отримання майна пізніше семи робочих днів з дати отримання акта витрати на зберігання майна в період, що перевищує вказані вище сім робочих днів, покладаються на переможця електронних торгів.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на торгах, тобто є правочином.

Судом встановлено, що відповідачка, як переможець електронних торгів, одержавши акт про їх проведення, не отримала придбане нею на торгах майно.

Позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 21.05.2019 по 01.02.2021, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.11.2019 стягнуто з відповідачки заборгованість за зберігання майна за період по 20 травня 2019 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заборгованість за зберігання майна з відповідачки саме як з переможця електронних торгів має бути стягнута лише за період з 21.05.2019 по 29.07.2020, оскільки у подальшому між сторонами виникли інші правовідносини, пов`язані із виконавчим провадженням, за яким відповідачка є боржником, за якими позивач і вправі звернутися з відповідним позовом із належних підстав.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд позбавив його можливості захистити свої порушені права на відшкодування шкоди за період з 30.07.2020 по 01.02.2021 відхиляються апеляційним судом, оскільки позивач не позбавлений права звернутися з такими вимогами до відповідачки, але уже з інших підстав, не як до переможця електронних торгів.

В частині відмови у позові про стягнення заборгованості за зберігання майна за період з 30.07.2020 по 01.02.2021 та 3% річних з інфляційними втратами на цю заборгованість суд першої інстанції, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, а тому рішення суду у цій частині скасуванню не підлягає.

Разом із тим, вірно визначивши період, за який має бути стягнута заборгованість із відповідачки, як переможця електронних торгів, суд першої інстанції неправильно визначив розмір цієї заборгованості та розмір інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання зобов`язань.

Наказом позивача № 14 від 28.02.2019 з 01.03.2019 встановлено тариф на послуги зберігання вантажівок, який складає 30 грн з ПДВ за одиницю на добу (т.1 а.с.33-34).

Наказом позивача № 20 від 25.02.2020 з 01.03.2020 встановлено тариф на послуги зберігання вантажівок, який складає 40 грн з ПДВ за одиницю на добу (т.1 а.с.35-36).

З урахуванням наведеного за період з 21.05.2019 по 29.02.2020 за 285 діб відповідачка заборгувала позивачу за зберігання п`яти вантажівок 42750 грн (30 грн х 5 х 285), а за період з 01.03.2020 по 29.07.2020 за 151 добу відповідачка заборгувала позивачу за зберігання п`яти вантажівок 30200 грн (40 грн х 5 х 151).

Таким чином, з відповідачки на користь позивача за вказаний період необхідно стягнути заборгованість за збереження майна у розмірі 72950 грн (42750 + 30200).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно встановлених позивачем тарифів вартість за зберігання майна визначена подобово і заборгованість виникла наростаючим порядком.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на всю суму визначеної заборгованості, починаючи з 21.05.2019, як про це заявлено позовні вимоги.

Оскільки судом визначено сукупний розмір заборгованості, який виник станом на 29.07.2020, то 3% річних та інфляційні втрати на цей розмір в силу вимог ст. 625 ЦК України та ст. 13 ЦПК України необхідно розраховувати, починаючи з 30.07.2020 по 01.02.2021 (3% річних) та з 01.08.2020 по 01.01.2021 (інфляційні втрати), як це зазначено у позові та розрахунку позивача.

Таким чином, загальний розмір 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 72950 грн, починаючи з 30.07.2020 по 01.02.2021 (за 187 днів) становить 1118,69 грн, який і необхідно стягнути із відповідачки на користь позивача.

За період з 01.08.2020 по 01.01.2021 загальний розмір інфляційних втрат становить 2584,24 грн (72950 грн /сума боргу/ х 103,542% /сукупний індекс інфляції/ : 100% - 72950) , який і необхідно стягнути із відповідачки на користь позивача.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачки на відсутність підстав для стягнення коштів у зв`язку із відсутністю у позивача транспортних засобів відхиляються апеляційним судом, оскільки державним виконавцем 30.07.2020 здійснено опис і арешт цього майна із передачею на зберігання, а судом стягується заборгованість саме станом на 29.07.2020 до зазначених дій державного виконавця.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції розміри для стягнення коштів із відповідачки визначено з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст.141 ЦПК).

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн.

Оскільки вимоги про стягнення загальної заборгованості підлягають до задоволення у розмірі 76652,93 грн (72950+1118,69+2584,24), який становить 63,15% від заявленого (110350+5641+5383,23=121374,23), то позивачу підлягає відшкодуванню судовий збір по цих вимогах пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1433,50 грн.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги позивача Державного підприємства «Сетам» та відповідачки ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2022 року в частині часткового задоволення позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Сетам» витрати по зберіганню майна за період з 21 травня 2019 року по 29 липня 2020 року у розмірі 72950 (сімдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн, 3% річних у розмірі 1118 (одна тисяча сто вісімнадцять) грн 69 коп., інфляційні втрати у розмірі 2584 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) грн 24 коп. та 1433 (одну тисячу чотириста тридцять три) грн 50 коп. судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді