Провадження № 22-ц/4808/337/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2022 року, постановлену у складі судді Пастернак І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та просила скасувати постанову державного виконавця від 20.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №344/4734/2013, виданого 18.07.2014 року, та постанову державного виконавця від 20.10.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 388523,14 грн. з виконання даного виконавчого листа.

Вказувала, що 09.11.2020 року Івано-Франківський міський суд постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за цим же позовом, мотивуючи тим, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

20.11.2020 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за цим позовом. Роз`яснив позивачу, що заявлені вимоги відносяться до юрисдикції місцевого загального суду, а саме Івано-Франківського міського суду, та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку із зазначеним вважає за необхідне повторно звернутися до Івано-Франківського міського суду із вказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову зазначила, що оскаржувані постанови винесені приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В. при виконанні №344/4734/2013, виданого 18.07.2014 року.

В даному випадку майно, на яке може бути звернуто стягнення, у боржника відсутнє. Триває судовий спір щодо майна, на яке звертається стягнення - квартири АДРЕСА_1 , яка зараз належить ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином предмет іпотеки не є її власністю в повному обсязі.

Крім того, жодних дій, пов`язаних з виконанням судового рішення, передбачених ст.ст. 48, 50, 51, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не вчиняв, рішення суду виконане не було, а тому немає підстав для стягнення виконавчого збору.

Сума виконавчого збору у даному випадку складає 20% від розміру суми, що підлягає стягненню по виконавчих листах. Однак вона має у власності тільки спірне житло. Тому у випадку здійснення стягнення по виконавчих провадженнях може стати бездомною особою, що є порушенням її права на мирне, вільне та безперешкодне володіння належним їй майном (ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції). Також вона є пенсіонером, її дохід не перевищує один прожитковий мінімум.

Просила скасувати оскаржувані постанови.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди - закрито. Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд її справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що 18.11.2020 року вона подала даний позов до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. Однак судом 20.11.2020 року було постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, в якій зазначено, що заявлені вимоги відносяться до юрисдикції місцевого загального суду, а саме Івано-Франківського міського суду, та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Посилався на те, що позовні вимоги щодо оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, не виділених в окреме виконавче провадження та винесених в межах виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, прийнятого в порядку цивільного судочинства, повинні вирішуватися за загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», а саме судом, який видав виконавчий документ. При цьому ухвала, постановлена 09.11.2020 року Івано-Франківським міським судом про відмову у відкритті провадження за даною позовною заявою, не може змінити законодавчо визначену юрисдикційність відповідної справи.

З огляду на викладене поросить ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24.11.2022 року скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала, що оскаржується, зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.07.2014 року Івано-Франківський міський суд видав виконавчий лист на виконання судового рішення у цивільній справі №344/4734/2013 про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за Договором іпотеки, посвідченим 09.10.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Луцькою В.Г. за реєстровим №1945, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за Генеральною кредитною угодою №010/14-20/622 та укладених в її межах Кредитного договору №014/14-10/159 G010/14-20/622, Кредитного договору №014/14-10-87 G010/14-20/622, Кредитного договору №014/14-10-184 G010/14-20/622, Кредитного договору №014/14-10-562 G010/14-20/622 та Кредитного договору №014/14-10-727 G010/14-20/622 в сумі 3885231,41 грн. Боржником за вказаним виконавчим листом є ОСОБА_1 , стягувачем - ТОВ «Фінансова компанія «ФОРІНТ». Даний виконавчий лист перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В., виконавче провадження №63364888 від 20.10.2020 року (а.с. 10-11).

20.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа (а.с. 16) та постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 388523,14 грн. (а.с. 11).

Встановлено також, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про відкриття провадження ВП №63364888 від 20.10.2020 року та постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП №63364888 від 20.10.2020 року. З урахуванням приписів ч. 6 ст. 170 КАС України роз`яснено ОСОБА_1 , що заявлені позовні вимоги відносяться до юрисдикції місцевого загального суду, а саме Івано-Франківського міського суду, та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається (а.с. 5-7).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Івано-Франківський міський суд виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі слід закрити.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №759/15553/14-ц (провадження №14-579цс19), від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17 (провадження №11-1009апп19) вказано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17 (провадження №11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17 (провадження №11-801апп18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження №14-425цс18), від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц (провадження №14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі №758/201/17 (провадження №14-468цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №229/1026/21 (провадження №14-205цс21) зазначила, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 оскаржувала як постанову виконавця від 20.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63364888, так і постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20.10.2020 року, ВП №63364888.

А виходячи з аналізу наведених норм права, позов в частині оскарження постанови про стягнення з боржника основної винагороди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі №161/12311/14-ц (провадження №61-10521св22), від 01.02.2023 року у справі №718/2403/15-ц (провадження №61-11667св22).

Наведене свідчить, що практика Верховного Суду щодо вказаного питання є усталеною. А суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18).

Водночас, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що зверталася з аналогічним позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, який 20.11.2020 року відмовив у відкритті провадження у справі №300/3337/20 з огляду на те, що спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства (а.с. 5-7, 103-104).

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Оскільки адміністративний суд відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за аналогічним позовом, з огляду на вимоги частини п`ятої статті 170 КАС України остання не зможе реалізувати своє право на доступ до суду за правилами адміністративного судочинства.

У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява №4451/70, §36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява №36760/06, §230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

У рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви №7714/06 та №23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§§27, 28, 38-40).

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§§13, 14, 23, 25, 26).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§§116, 119, 122-125).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§§13, 18-24).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №766/10137/17 (провадження №14-658цс18) зазначила, що прийняття оскаржуваної постанови про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також постановлення адміністративним судом ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, поставили під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на існування юрисдикційного конфлікту та імперативний припис частини п`ятої статті 170 КАС України Велика Палата Верховного Суду вважала, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що заявниці має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному, адміністративному, судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №243/5078/17 (провадження №14-393цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №490/9823/16-ц (провадження №14-509цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №761/12676/17 (провадження №14-516цс18).

Однак суд першої інстанції наведеного не взяв до уваги.

Також місцевим судом не враховано, що оскарження постанови виконавця про відкриття виконавчого провадження здійснюється до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»). В тому числі, для даного оскарження законом передбачений порядок шляхом подання скарги на дії/бездіяльність державного/приватного виконавця, а Матвєєва І.М. звернулася до суду із позовною заявою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у позові вказала відповідачем Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), тоді як оскаржувані постанови винесені 20.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В. Отже, Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою, та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.