Провадження № 2/537/223/2023
Справа № 537/3351/22
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2023 Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Савічевій М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 , про визнання недійсними договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 10.12.2020 між сторонами по справі було укладено договір позики, за яким відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які зобов`язувалась повернути до 10.06.2021, однак взяте на себе зобов`язання у визначений договором строк не виконала. Проте 16.06.2021 здійснила відчуження належного їй нерухомого майна шляхом продажу останнього свому сину і тому позивач вважає, що оспорюваний договір купівлі продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а мав на меті лише приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Посилаючись на те, що вчинення відповідачем вказаного правочину на ОСОБА_4 , якій є її рідним сином, є умисними діями спрямованими на перехід права власності на майно, на яке могло бути звернуто стягнення у рамках примусового виконання рішення суду, позивач вважає, що вказані дії ОСОБА_2 є недобросовісними та набувають ознаки «фраудаторного» правочину, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору, а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28.12.2022 позовну заявуГапон С.А. до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, прийнято до розгляду та призначено у підгоготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

27.02.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_2 прохала суд постановити рішення по справі на розсуд суду.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.02.2023 справу призначено до судового розгляду по суті; залучено до участі в цивільній справі № 537/3351/22 в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузнецов О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердивши як факт укладення 10.12.2020 договору позики із ОСОБА_1 так і укладення під час існуючих зобов`язань за зазначеним правочином, договору купівлі продажу від 16.06.2021 належної їй на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 - своему сину ОСОБА_3 .

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, доказів неможливості прийняти участь у засіданні не надав.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та особисто відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків.

10.12.2020 між сторонами по справі було укладено договір позики за яким відповідач ОСОБА_2 отримала в борг грошові кошти в розмірі 150 000 грн., які зобов`язувалась повернути ОСОБА_1 до 10.06.2021, що підтверджується договором грошової позики від 10.12.2020 та розпискою про отримання відповідачем зазначеної суми коштів від 10.12.2020.

16.06.2021 між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 411, за змістом якого вбачається, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_2 .

Як встановлено судом і не заперечується сторонами по справі відповідач ОСОБА_2 взяте на себе зобов`язання за договором позики у визначений останнім строк не виконала, борг не повернула, мотивуючи свої дії тяжким матеріальним становищем останньої.

Таким чином, за наслідком дослідження фактичних обставин справи судом, зокрема, встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дійсності укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та третью особою ОСОБА_3 договору купівлі продажу квартири, після визначеного договором позики строку погашення заборгованості за останнім

Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Даючи оцінку доводам позовної заяви про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Правочин щодо відчуження майна набуває ознак фраудаторного саме в період настання у боржника обов`язку щодо погашення заборгованості перед кредитором, а не з набранням законної сили рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь кредитора.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові по справі № 369/11268/16-ц: «Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.».

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду по справі № 922/1903/18 від 20 травня 2020 року суд звертає увагу на тому, що «боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може».

Судом установлено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі продажу квартири у відповідача ОСОБА_2 були не виконані зобов`язання перед позивачем з повернення боргу за Договором позики від 10.12.2020.

Водночас, укладаючи зазначенй вище договір, позивач мав обґрунтовані очікування що борг може бути погашений за рахунок майна відповідача. Проте останній маючи перед позивачем невиконані зобов`язання, строк виконання по яких настав 10.06.2021, на шостий день після гранічного строку визначеного договором позики, відчужив належне йому нерухоме майно на користь свого сина.

На підставі встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила договір купівлі продажу майна, який порушує права позивача щодо задоволення його вимог за рахунок майна відповідача. Цей договір був направлений на недопущення звернення стягнення на майно відповідача з метою уникнення в

Ураховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору купівлі продажу квартири недійсним.

На думку суду, таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене право позивача.

За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття рішення про державну реєстрацію, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на викладене, рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

Позивачем також заявлено вимогу про скасування прийнятого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Н.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 58785871 від 16.06.2021 про право власності ОСОБА_3 та відновлення запису щодо попереднього власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

Згідно з Інформаційною довідкою, в Державному реєстрі речових на нерухоме майно міститься запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , а саме: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 104; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58785871 від 16.06.2021; 14:38:03; номер запису про право власності: 42536683.

Отже, з наведеного вище вбачається, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квітанцією № 1596-30-002/С від 30.11.2022 про сплату судового збору у сумі 992,40 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), за участю третьої особи ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ) про визнання недійсними договору купівлі-продажу задовольнити.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16.06.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович Надією Василівною, зареєстрований в реєстрі за номером 411 визнати недійсним.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , а саме: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 104; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58785871 від 16.06.2021; 14:38:03; номер запису про право власності: 42536683 та відновити запис щодо попереднього власника квартир АДРЕСА_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп., сплачений нею при зверненні до суду із позовом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.О. Зоріна