ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Суми

Справа №591/3717/21

Номер провадження 22-ц/816/359/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання - Назарової В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , Сумський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року, у складі судді Ніколаєнко О.О. ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 31 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , Сумський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У квартирі також зареєстровані чоловік позивачки - ОСОБА_3 , колишня невістка ОСОБА_4 .

З 2015 року ОСОБА_4 в будинку не проживає, фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , будь-якого наміру повернутись в будинок відповідач не висловлювала, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні житлового будинку участі не приймає.

Реєстрація відповідача у будинку, який належить ОСОБА_1 на праві власності, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Просила суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 .

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витраті розмірі 3908,00 грн, у тому числі 3000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, 908,00 грн витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Супрун Д.В., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 31 липня 2015 року, відповідач, на прохання чоловіка, з метою виключення її доходу для отримання субсидії, знялась з місця реєстрації по АДРЕСА_2 і зареєструвалась до будинку свекрухи по АДРЕСА_3 .

Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що відповідач чинить їй перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Зазначає, що фактично у спірному будинку проживає лише позивач, тому відповідач не може вчиняти будь-які дії, направлені на перешкоджання їй використовувати майно за призначенням.

Вважає, що сам факт її не проживання у спірному будинку не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком. Крім того, втративши право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 відповідач фактично буде позбавлена житла, а її виселення покладе на неї надмірний тягар. Вказує, що оскаржуване рішення суду порушує баланс інтересів сторін, оскільки фактично відповідач стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Також доводить, що судом розглянуто справу без належного повідомлення відповідача, вперше про розгляд справи вона дізналася 10 вересня 2021 року, отримавши заочне рішення суду першої інстанції.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Созонова В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Сумського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Сумського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги третьої особи - ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9-11, т. 1).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №657/2121 від 26 травня 2021 року, в будинку АДРЕСА_1 також зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, т. 1).

Згідно з довідкою Управління «Центру надання адміністративних послуг» від 03 червня 2021 року № 14.03-08/164226 ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 31 липня 2015 року (а.с. 21, т. 1).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що є сусідкою позивача. Проживає по АДРЕСА_4 з 90-х років, відповідача жодного разу не бачила, у будинку проживає третя особа.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того з 2015 року реєстрація відповідача у вказаному будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачу майном, а тому наявні правові підстави визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , 31 липня 2015 року у вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_4 .

З свідоцтва про розірвання шлюбу від 06 червня 2018 року убачається, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано, про що 06 червня 2018 року складено відповідний актовий запис № 68 (а.с. 97, т. 1).

ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 02 грудня 2021 року змінила прізвище на ОСОБА_4 (т.2, а.с. 13).

Враховуючи те, що ОСОБА_4 з 2015 року без поважних причин не проживала у спірному житловому будинку, не цікавилася ним, не приймала участі в його утриманні, не сплачувала комунальних платежів, не зверталася зі скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом, крім того, відповідачка не є членом сім`ї власника спірного будинку, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки наявність реєстрації відповідача у житловому будинку створює перешкоди позивачу здійсненні нею права користування своїм майном.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн, виходячи із складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, фактично витраченого часу на представництво інтересів заявника у суді, а також, враховуючи відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу.

Разом з тим, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та розглянув справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача про дату, час і місце засідання, з огляду на наступне.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 10 червня 2021 року судом першої інстанції відкрито провадження у справі і призначено до судового розгляду на 05 липня 2021 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Судова повістка про виклик до суду направлена за місцем фактичного проживання відповідача по АДРЕСА_2 , яке зазначено у позовній заяві, але повернулась через «відсутність адресата за вказаною адресою» (а.с. 39, т. 1).

Розгляд справи відкладено на 10 серпня 2021 року. Судова повістка про виклик до суду направлена ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем її проживання по АДРЕСА_3 . Конверт з судовою повісткою повернувся на адресу суду без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 44, т. 1).

Судове засідання відкладено на 30 серпня 2021 року, про що направлена судова повістка відповідачу за зареєстрованим місцем її проживання по АДРЕСА_3 . Конверт з судовою повісткою повернувся на адресу суду 28 вересня 2021 року без вручення із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 87, т. 1).

За повідомленим суду позивачем за місцем фактичного проживання відповідача по АДРЕСА_2 судова повістка про виклик на 30 серпня 2021 року не направлялась.

За таких обставин матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_4 була належним чином повідомлена судом першої інстанції про дату, час і місце засідання суду 30 серпня 2021 року, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване заочне рішення за відсутності відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, якщо учасник справи обґрунтовує апеляційну скаргу такою підставою, як розгляд справи судом за відсутності цього учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, таке порушення судом норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а судове рішення - скасувати, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та прийняти постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 908,000 грн судового збору за подачу позовної заяви, а також витрати понесені в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. При цьому, судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за апеляційний перегляд справи у розмірі 1362,00 коп, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 3 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн компенсації судового збору за подачу позовної заяви та 3000 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова