ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року м. Чернівці

справа № 723/983/22

провадження 22-ц/822/115/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позов обґрунтовано наступним. Позивач ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 11.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д., являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою.

В зазначеному будинку зареєстровані позивач - ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 . Обоє являються інвалідами з дитинства - глухими.

Проте в будинку без згоди позивача проживають батьки її чоловіка - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 .

Відповідачі фактично мають у власності особистий житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , а тому мають місце проживання та можливість проживати там, проте не погоджуючись із тим, що син одружився з ОСОБА_1 та подарував будинок їй, вони умисно не виселяються із господарства та різними способами та діями чинять перешкоди позивачу в користуванні майном.

Зокрема, відповідачі зачиняють ванну кімнату та кухню, які знаходиться в іншій від житлового будинку будівлі у дворі та забороняють користуватися цими приміщеннями; не дозволяють користуватися присадибною земельною ділянкою; зловживають спиртними напоями та в стані алкогольного сп`яніння ображають позивача та її чоловіка, принижують їх; вдаються до способів впливу інші дії, які роблять спільне проживання неможливим.

Позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належним на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом їх виселення із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою та покласти на відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн за подання позовної заяви, 1488,60 грн за подання апеляційної скарги та 20 000 грн. за надання правничої допомоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права до даних правовідносин. Так суд застосував норми ст.109 ЖК УРСР (виселення з жилих приміщень), ст.114 ЖК УРСР (виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення), ст.116 ЖК УРСР (виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення) та ст.405 ЦК України (право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом). Всі застосовані судом норми регулюють інші за змістом правовідносини, відповідно вказують на інші підстави для виселення.

Позивачем заявлено позов з підстав ст.391 ЦК України, якою передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Висновки суду першої інстанції про те, що виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для них наслідків, оскільки іншого житла вони не мають не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на час пред`явлення даного позову відповідачам на праві власності належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , який вони під час провадження в справі добровільно подарували іншому синові ОСОБА_5 та знялися із реєстрації за вказаною адресою, таким чином добровільно позбавивши себе права власності на майно, житла в розумінні ст.379 ЦК України та прав власника житла.

Проте ці обставини суд першої інстанції не врахував та безпідставно і необґрунтовано вказав, що у відповідачів відсутнє інше житло.

Безпідставно суд дійшов висновків про те, що виселення відповідачів буде прямим порушенням їх прав на житло, оскільки вони побудували будинок за власні кошти. Відповідач ОСОБА_2 надав пояснення про те, що він з власної волі вирішив оформити право власності на будинок на сина, будь-яких вимог про визнання права власності на житло не заявляв. Відповідачі не оскаржували договір дарування будинку.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 11.08.2021 року являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою. У вказаному будинку зареєстровані та проживають вона та її чоловік ОСОБА_4 , також проживають батьки її чоловіка : відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до наявних у справі матеріалів відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дружина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 являються пенсіонерами. Вони проживають без реєстрації в спірному будинку з моменту закінчення у 1995 році будівництва житлового будинку по даний час. По АДРЕСА_2 відповідачі не проживають з 1995 року та житловий будинок їм не належить, житловий будинок належить на праві приватної власності сину відповідачів - ОСОБА_5 . Іншого житлового будинку для проживання відповідачі не мають.

16 березня 2021 року ОСОБА_4 за допомогою своїх батьків, тобто відповідачів по справі став власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

11.08.2021 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування без відома своїх батьків, подарував житловий будинок по АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_1 .

Про існування даного договору дарування відповідачам стало відомо вже в судовому засіданні під час розгляду даної справи.

Житловий будинок в даний час належить позивачу по справі ОСОБА_1 , однак відповідач ОСОБА_2 продовжує сплачувати комунальні послуги за користування житлом та допомагає своєму сину ОСОБА_4 .

Незважаючи на те, що будинок має великий метраж, 2 поверхи та побудований на 2 входи та виходи, в даний час відповідачі по справі проживають в літній кухні, яка розташована на подвір`ї домоволодіння.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказане рішення суду першої інстанції вимогам закону відповідає в повній мірі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив, що відповідачі являються членами сім`ї колишнього власника будинку, відповідачі побудували за власні кошти будинок, в даному житловому будинку проживають з 1995 року до набуття права власності на будинок їх сином ОСОБА_6 та до укладення договору дарування, іншого житла не мають, сам будинок має великий метраж, 2 поверхи, відповідачі сплачують комунальні послуги, не чинять власнику жодних перешкод у користуванні власністю, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, вбачається, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житлом, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх справах звертав увагу на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Судом встановлено, та не спростовано позивачем, що відповідачі побудували спірний будинок, оформивши документи на сина, проживають у спірному будинку як члени сім`ї колишнього власника тривалий час (понад 20 років), тобто вони мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла на праві власності чи праві користування відповідачі не мають. Будинок має великий метраж, 2 поверхи та побудований на 2 входи та виходи.

При укладенні договору дарування житлового будинку сторони відповідного договору мали реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника будинку.

Позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідачів, членів сім`ї колишнього власника цього будинку, тому її право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апелянт посилається на те, що відповідачі мають інше житло, однак судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі проживають без реєстрації в спірному будинку з моменту закінчення у 1995 році будівництва житлового будинку по даний час. По АДРЕСА_2 відповідачі не проживають з 1995 року та житловий будинок їм не належить, житловий будинок належить на праві приватної власності сину відповідачів - ОСОБА_5 . Іншого житлового будинку для проживання відповідачі не мають.

Апелянт, не погоджуючись із встановленими судом обставинами, не спростував їх жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Позивачем заявлено позов з підстав ст.391 ЦК України, якою передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однак, посилаючись на те, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні будинком, належних та допустимих доказів на підтвердження цього позивачем не надано, а судом не встановлено.

При вирішенні спору необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідачів, які вже не є членами сім`ї власника житла, проте побудували його та проживають в ньому понад 20 років, іншого житла не мають.

В даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів, які внаслідок цього стануть безхатченками, що стане надмірним тягарем та порушуватиме їх право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів.

Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 24 лютого 2023 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк