Справа № 301/1454/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2023 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Чийпеш А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Іршавський районний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування договору дарування житлового будинку від 27.05.1982 року і скасування державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 . Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на все його майно, а саме: житловий будинок загальною площею 42,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок побудований у 1942 році та належав чоловікові позивачки на підставі рішення Іршавського районного суду від 30.04.2014 року у справі №301/992/14-ц та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 22130327 від 26.05.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19.

06.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Іршавської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. На день смерті чоловіка з ним за адресою: АДРЕСА_1 проживала тільки вона.

28 квітня 2022 року на адресу ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга на рішення Іршавського районного суду від 30.04.2014 року у справі №301/992/14-ц, подана сестрою її покійного чоловіка - відповідачкою ОСОБА_2 . Із тексту апеляційної скарги та доданих до неї документів вона дізналася, що 27 травня 1982 року мама її покійного чоловіка - ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 спірний житловий будинок АДРЕСА_2 (стара адреса). Договір дарування житлового будинку 27.05.1982 року було посвідчено секретарем виконавчого комітету Вільхівської сільської ради депутатів трудящих Іршавського району Закарпатської області та зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій під №19.

Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , то вона вважала, що має право на пред`явлення даного позову про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько покійного чоловіка позивачки - ОСОБА_5 .

На момент смерті ОСОБА_5 разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ; син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Спірний житловий будинок був побудований ОСОБА_5 у 1947 році. Шлюб із ОСОБА_4 (другий шлюб) ОСОБА_5 уклав 10 серпня 1950 року. Тобто спірний житловий будинок не є спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а належав на праві особистої власності ОСОБА_5 .

Заповіту ОСОБА_5 не залишив. Тому на підставі ст. 535, 549 ЦК УРСР після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняли восьмеро неповнолітніх дітей (обов`язкова частка), повнолітній син ОСОБА_6 , який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та дружина ОСОБА_4 .

Тобто на момент укладення договору дарування житлового будинку ОСОБА_4 не була одноосібною власницею спірного житлового будинку, а крім неї власниками будинку були ще дев`ять осіб.

Договір дарування житлового будинку від 27.05.1982 року було посвідчено на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Вільхівської сільської ради, який не відноситься до документів, що підтверджують право власності. На момент укладення даного договору у ОСОБА_4 були відсутні правовстановлюючі документи на будинок, а отже такий не міг бути посвідчений.

ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_4 померла. На момент її смерті разом з нею був зареєстрований і проживав її син, чоловік позивачки - ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 .

На підставі рішення Іршавського районного суду від 30.04.2014 року у справі №301/992/14-ц та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 22130327 від 26.05.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19, спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований за ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно тільки у червні 2014 року, тобто через 32 роки після укладення договору дарування житлового будинку, що також свідчить про те, що вона знала про його незаконність і тому приховувала сам факт укладення договору.

На момент звернення відповідачки до державного реєстратора житловий будинок уже був зареєстрований за ОСОБА_3 , тому проведена 11.06.2014 року на підставі оспорюваного Договору дарування житлового будинку державна реєстрація права власності на дворогосподарство за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19, є незаконною та безпідставною.

Після одруження позивачка з чоловіком певний час жила у вказаному будинку разом з його мамою, а потім вони поїхали на заробітки і певний час там не проживали.

З 1994 року вони постійно проживали у спірному житловому будинку, який вважали і своїм також. Проживаючи там, чоловік позивача побудував літню кухню, у якій позивачка зараз і проживає.

На момент укладення договору дарування літньої кухні ще не існувало, що підтверджується самим договором. До смерті покійна мама її чоловіка ОСОБА_4 жодним словом не обмовилися про те, що ще у 1982 році будинок був подарований сестрі ОСОБА_12 , оскільки знала, що цей договір є незаконним та може бути оскарженим.

Враховуючи уточнення позовних вимог (а.с.76-81), ОСОБА_1 просила:

1) Визнати пропущеним з поважної причини та поновити строк для подання до суду позовної заяви про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 27.05.1982 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вільхівської сільської ради депутатів трудящих Іршавського району Закарпатської області та зареєстрованого в Книзі для запису нотаріальних дій під № 19.

2) Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 27.05.1982 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Вільхівської сільської ради депутатів трудящих Іршавського району Закарпатської області та зареєстрований в Книзі для запису нотаріальних дій під №19.

3) Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта 19.

Ухвалою судді Іршавського районного суду Золотара М.М. від 08.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу на підготовче судове засідання на 29.06.2022 року за правилами загального позовного провадження.

29 червня 2022 року відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву (а.а.46-48), згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив мотивовано тим, що посилання позивачки, яка є дружиною (вдовою) її рідного брата ОСОБА_3 , про успадкування ОСОБА_3 частини майна за покійним батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_14 , є безпідставним.

Спірний житловий будинок не належав на праві особистої власності ОСОБА_5 , його будівництво було розпочате у шлюбі з мамою чоловіка позивачки ОСОБА_4 та завершено у 1955 році.

Брат відповідачки ОСОБА_3 , після одруження з позивачкою у 1974 році, перейшов проживати у с. Великий Раковець, потім разом з позивачкою проживав за межами Закарпатської області, потім у м. Виноградові, після чого переїхав проживати у м. Іршаву.

Оскільки інші брати та сестри виїхали проживати за межі Закарпатської області, між ними всіма, в тому числі і братом ОСОБА_3 , було досягнуто згоди, що відповідачка ОСОБА_2 буде доглядати за мамою до кінця її життя, тому будинок було їй подаровано.

В зимовий період 1995 - 1996 років брата разом з позивачкою виселили з будинку у м.Іршава, тому з дозволу відповідачки та за згодою матері, брат на певний період перейшов проживати у літню кухню належного ОСОБА_2 житлового будинку, обіцяючи збудувати для своєї сім`ї житловий будинок на окремій земельній ділянці. Для будівництва житлового будинку він отримав земельну ділянку. З того часу і до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_15 , разом з сім`єю брат проживав у належному відповідачці будинку.

Дозвіл-згоду на проживання брата з його сім`єю у спірному будинку надавала особисто відповідачка у присутності матері. ОСОБА_2 проживає зі своєю сім`єю у с. Боржавське, Берегівського району, житлом забезпечена, тому не заперечувала проти проживання брата з сім`єю у будинку.

У визначений законом строк чоловік позивачки ОСОБА_3 не звертався за виділенням своєї частки з будинку, не звернувся він і до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отже, втратив право на спадщину. Однак, ОСОБА_3 знаючи, що не він єдиний прийняв фактично спадщину після смерті батька та що будинок подарований відповідачці, обманним способом звернувся в суд з позовом про визнання за ним права власності на даний будинок в цілому в цивільній справі №301/992/14-ц.

Звертаючись у 2014 році в суд з позовом про визнання права власності на спірне будинковолодіння, ОСОБА_3 не довів, що він прийняв спадщину після смерті батька фактично, з поважної причини пропустив строки звернення із заявою про прийняття спадщини та не просив поновити ці строки.

У зв`язку з пропуском процесуальних строків на прийняття спадщини після смерті батька та на оскарження договору дарування будинку, укладеного 27.05.1982 року між ОСОБА_2 та мамою ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_1 не має права на звернення в суд з даним позовом.

Відповідачка просила визнати пропущеним строк позовної давності без поважної причини, відмовити позивачці у поновленні строків позовної давності та відмовити у позові.

02 серпня 2022 року позивачка ОСОБА_1 подала відповідь на відзив (а.с.59-61).

Посилається на те, що твердження відповідачки про належність спірного будинку подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки будинок був збудований у 1947 році батьком - ОСОБА_5 до укладення 10.08.1950 року шлюбу з мамою ОСОБА_4 , що підтверджується випискою з погосподарської книги Вільхівської сільської ради.

Вважала безпідставним і твердження відповідачки про те, що всі брати та сестри виїхали проживати за межі Закарпатської області, тому будинок було подаровано саме відповідачці ОСОБА_2 , яка здійснювала догляд за мамою. Відповідачка ніколи не доглядала за своєю мамою, тільки зрідка заходила до них у гості, а догляд здійснювали позивачка з чоловіком.

У 1996 році позивачка з чоловіком дійсно переїхали жити у спірний будинок, але не з дозволу відповідачки та її покійної мами, а як співвласники вказаного будинку.

Що стосується звернення до нотаріальної контори, то чоловік фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як на момент смерті він був неповнолітнім.

Про існування спірного договору до початку 2022 року взагалі ніхто не знав, оскільки відповідачка, знаючи про незаконність договору, не зареєструвала його у 1982 році та до 2014 року взагалі не зверталася для оформлення права власності на нього. Про претензії відповідачки щодо житлового будинку позивачка дізналася з апеляційної скарги на рішення Іршавського райсуду. Тому вважала безпідставним твердження відповідачки про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Відсутність належної реєстрації будинку за відповідачкою протягом 32 років підтверджує, що про вказаний договір взагалі ніхто не знав. Реєстрація нею права власності на спірний житловий будинок у період з 1982 по 2014 рік унеможливила б оформлення спадщини її покійним чоловіком.

06 вересня 2022 року представник відповідачки ОСОБА_14 подала доповнення до відзиву на позовну заяву (а.с.91-92).

Відповідно до Виписок із Погосподарських книг за 1964-1976, 1991-1995 роки дворогосподарство АДРЕСА_1 відносилось до категорії колгоспних дворів. Тому, після смерті батька сторін - ОСОБА_5 спадщина не відкривалася, частка покійного перейшла у власність колгоспного двору - інших членів двору.

Відповідно до ст.120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір долі члена колгоспного двору встановлюється виходячи із рівності долей всіх членів двора, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до даної норми права мама, батько, ОСОБА_15 , відповідачка та інші діти мали рівне однакове право на майно у колгоспному дворі АДРЕСА_1 .

Введенням 15.04.1991 року у дію Закону України «Про власність» колгоспний двір був припинений, внаслідок чого припинилось право сумісної власності.

Після припинення колгоспного двору, крім матері - ОСОБА_4 , жоден із членів двору не оформив своє право власності на частку у майні дворогосподарства.

На момент реєстрації (узаконення) права власності на нерухоме майно бувшого колгоспного двору, тільки мама ОСОБА_4 проживала у даному дворогосподарстві та оформила право власності на майно двору, вона стала одноосібним власником даного дворогосподарства та на свій розсуд з відома інших дітей (бувших членів двору), в тому числі і ОСОБА_3 , розпорядилася даним майном та подарувала його своїй доньці ОСОБА_2 .

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

ОСОБА_3 протягом трьох років після 15.04.1991 року мав право на оформлення свого права власності на частку в колгоспному дворі, але цим правом не скористався.

Зазначене теж свідчить про те, що ОСОБА_3 , а зараз його дружина, пропустили строк позовної давності на визнання за ОСОБА_3 права власності на частку в колгоспному дворі, а також скасування договору дарування житлового будинку. Вищезазначені обставини є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 .

Ухвалою Іршавського районного суду від 15.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_14 про витребування доказів шляхом зобов`язання Зарічанської сільської ради провести огляд нерухомого майна у дворогосподарстві АДРЕСА_1 , на предмет встановлення його складу та направити до суду складений за результатом проведення огляду акт обстеження.

05 жовтня 2022 року позивачкою подано до суду відповідь на доповнення до Відзиву на позовну заяву (116-120), в якій зазначила, що на момент укладення договору дарування житлового будинку - 27.05.1982 року - у ОСОБА_4 були відсутні правовстановлюючі документи на будинок, а тому договір не міг бути посвідчений.

Вважала безпідставним твердження представника відповідачки про те, що введенням 15.04.1991 року в дію Закону України «Про власність» колгоспний двір був припинений, внаслідок чого припинилось право сумісної власності. Відповідно до ст. 3 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Закон Української РСР «Про власність» застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року. Щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон Української РСР «Про власність» застосовується до тих прав і обов`язків, що виникнуть після введення в дію Закону.

Стаття 3 Закону України «Про власність» також закріпила, що майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам.

Безпідставним вважала твердження представника відповідачки про те, що після припинення колгоспного двору, крім матері - ОСОБА_4 жоден із членів двору не оформив своє право власності на частку у майні дворогосподарства, так як майно належало всім на праві спільної сумісної власності, а отже жодних окремих часток бути не могло.

Зазначаючи у відзиві, що на момент реєстрації (узаконення) права власності на нерухоме майно бувшого колгоспного двору, тільки мама ОСОБА_4 проживала у даному дворогосподарстві та оформила право власності на нерухоме майно двору, вона стала одноосібним власником даного дворогосподарства, тому на свій розсуд розпорядилася майном, представник відповідачки де-факто визнає незаконність укладеного у 1982 році договору дарування. Інакше як можна у 1982 році подарувати будинок, а після 1993 року зареєструвати право власності на майно за собою.

До того ж до 2015 року жодної реєстрації права власності на спірне домоволодіння зареєстроване не було ні за ОСОБА_4 , ні за ОСОБА_2 .

Безпідставним є і твердження представника відповідача, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності, так як ні ЦК Української РСР, ні Закон України «Про власність» не містять жодних норм щодо витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, навпаки Закон України «Про власність» також закріпив право спільної сумісної власності.

Безпідставним є твердження представника відповідача, що згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність», загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року, оскільки 26 березня 1991 року такого органу як Верховна Рада України ще не існувало, а пункт 4 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» регламентував, що Правила, що містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Безпідставним є і посилання представника відповідачки на п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, так як відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

На підставі вищенаведеного позивачка просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Іршавського районного суду від 06.10.2022 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 01.12.2022 року представник позивачки ОСОБА_16 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив такі задовольнити у повному обсязі. У судове засідання 06.02.2023 року представник позивачки ОСОБА_16 в черговий раз не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений, 06.02.2023 року подав заяву про відкладення розгляду справи через його зайнятість в іншому засіданні (а.с.171). Також подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.175).

Представник відповідачки ОСОБА_14 у судовому засіданні 01.12.2022 року позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов та доповненні до відзиву. Просила відмовити в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. У судове засідання 06.02.2023 року представник відповідачки ОСОБА_14 в черговий раз не з`явилася, про розгляд справи була належним чином повідомлена, 06.02.2023 року подала заяву про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому засіданні (а.с.174).

Позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені через своїх представників, прични неявки не повідомили, поважність неявки не підтвердили.

Згідно вимог ст. 223 ч.1 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін та їх представників.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Позивачка посилається на те, що на час укладення договору дарування - 27.05.1982 року - ОСОБА_17 не була одноосібним власником житлового будинку, оскільки такий належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та її дев`ятьом дітям, серед яких є і чоловік позивачки ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_12 . Не будучи власником житлового будинку в цілому, ОСОБА_4 не мала права розпоряджатися цілим житловим будинком, оскільки інші співвласники, серед яких були і неповнолітні діти, не давали згоди на відчуження будинку. Тому просила визнати недійсним Договір дарування житлового будинку від 27.05.1982 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 .

Посилається і на те, що житловий будинок був збудований батьком чоловіка позивачки та відповідачки ОСОБА_5 у 1942 році, до одруження з дарувальником ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_14 . На день його смерті в одному домоволодінні з ним проживали дружина ОСОБА_4 та дев`ятеро дітей, з яких восьмеро були неповнолітніми. Всі десятеро спадкоємців прийняли спадщину за ОСОБА_5 , тому стали співвласниками житлового будинку, хоча право власності і не оформляли.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачка ОСОБА_2 посилалася на те, що у визначений законом строк чоловік позивачки ОСОБА_3 не звертався за виділенням своєї частки з будинку, не звернувся він і до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отже, втратив право на спадщину.

Також вважала, що оскільки дворогосподарство АДРЕСА_1 відносилось до категорії колгоспних дворів, після смерті батька сторін - ОСОБА_5 - спадщина не відкривалася, а частка покійного перейшла у власність колгоспного двору - інших членів двору.

Після припинення колгоспного двору, крім матері сторін - ОСОБА_4 - жоден із членів двору не оформив своє право власності на частку у майні дворогосподарства, тому ОСОБА_4 стала його одноосібним власником та мала право на свій розсуд розпорядилася даним майном.

ОСОБА_3 протягом трьох років після 15.04.1991 року мав право на оформлення свого права власності на частку в колгоспному дворі, але цим правом не скористався, що свідчить про пропуск чоловіком позивачки строку позовної давності на визнання за ОСОБА_3 права власності на частку в колгоспному дворі, а також скасування договору дарування житлового будинку.

Оспорюваний Договір дарування житлового будинку від 27.05.1982 року, був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 .

Вказаним Договором дарування ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_18 ) житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 (а.с.32-33).

Договір був посвідчений секретарем виконавчого комітету Вільхівської сільської ради депутатів трудящих Іршавського району Закарпатської області та зареєстрований в Книзі для запису нотаріальних дій під №19.

Згідно виписки з погосподарської книги села Вільхівка №106 від 16.05.2022 року, після зміни назв вулиць та упорядкування нумерації будинків будинку за адресою АДРЕСА_2 присвоєно адресу АДРЕСА_1 (а.с.25).

Згідно вказаної ж виписки з погосподарської книги села Вільхівка за 1980-1982 роки, головою дворогосподарства вказана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_16 . Рік побудови будинку 1942.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 (до зміни нумерації Вільхівка №213, а після зміни адреси АДРЕСА_1 ), збудований у 1942 році і належав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_17 (а.с.25, 37).

З витягів з погосподарської книги с. Вільхівка за 1964-1966 роки (особистий рахунок № НОМЕР_1 ) та за 1967-1969 роки (особистий рахунок № НОМЕР_2 ) вбачається, що головою дворогосподарства був ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , який працював колгоспником колгоспу «Дружба» (а.с.93,94).

До складу його сім`ї входили дружина ОСОБА_4 та семеро дітей, з яких тільки ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_18 ) протягом 1966 року працював у колгоспі «Дружба», а з 1967 року вже у Берегівській школі механізаторів. Дружина ОСОБА_5 ОСОБА_4 працювала у Вільхівській школі техпрацівником, потім в Іршавському ДУ. Інші члени сім`ї навчалися.

Оскільки голова дворогосподарства ОСОБА_5 був колгоспником, дворогосподарство за адресою Вільхівка №213 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір».

Згідно ст. 120, 121 ЦК УРСР ( в редакції від 1963 р.), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.36).

На день смерті ОСОБА_5 разом з ним проживали дружина ОСОБА_4 та дев`ятеро дітей (з яких восьмеро неповнолітніх): ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_11 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_12 (а.с.37).

Відповідачка, заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що спадщина за покійним ОСОБА_5 не відкрилася, оскільки згідно положень ст. 563 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на день смерті ОСОБА_5 ), в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається, а частка померлого члена колгоспного двору перерозподіляється між іншими членами двору. Оскільки через деякий час після смерті батька більшість дітей виселилися з будинку і не зверталися до суду про виділення своїх часток, вони втратили право на майно колгоспного двору, одноосібним власником якого залишилася мати -- ОСОБА_4 .

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Постанова Державного комітету СРСР по статистиці від 25 травня 1960 року № 69 "Про затвердження Вказівок по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів".

Згідно зі змістом Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до вимог статей 123 і 126 Цивільного кодексу УРСР та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 10 постанови N 3 від 2 березня 1973 р. "Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього", розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 Цивільного кодексу. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя.

Дворогосподарство за адресою Вільхівка №213 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і було визначено таким за родом діяльності голови дворогосподарства ОСОБА_5 , який був колгоспником і працював у колгоспі «Дружба».

Як вбачається з виписок з погосподарських книг Вільхівської сільради, інші члени сім`ї ОСОБА_5 , у тому числі його дружина ОСОБА_4 , не були членами колгоспу і не працювали у колгоспі.

Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_14 голови колгоспного двору ОСОБА_5 , колгоспний двір припинив своє існування і перетворився в господарство робітників/службовців.

Враховуючи, що після смерті чоловіка головою господарства була ОСОБА_4 , яка не працювала у колгоспі і не була його членом, не були колгоспниками і інші члени її сім`ї, тому підстав для застосування до спірного домогосподарства статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року не має.

Постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 346/4483/16-ц.

Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_14 ОСОБА_5 майно колишнього колгоспного двору, яке належало всім членам двору (включаючи неповнолітніх та непрацездатних) на праві спільної сумісної власності перетворилося на робітничий двір, а право власності на майно усіх колишніх членів двору зберіглося з принципу рівності часток.

Як було встановлено в судовому засіданні, на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_14 ОСОБА_5 разом з ним проживали дружина та дев`ятеро дітей, вісім з яких були неповнолітніми. Серед осіб, яким належав будинок на праві сумісної власності був і чоловік позивачки ОСОБА_3 і відповідачка ОСОБА_13 .

Згідно ст. 86 ч.2, 88 ч.2, 112 ЦК УРСР право власності в Україні охороняється законом. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Звертатися з позовом про визначення частки особи у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, та про виділ цієї частки це право, а не обов`язок особи. Не звернення особи з відповідною заявою не позбавляє його права спільної сумісної власності на майно. Тому посилання відповідача на те, що позивачка та її покійний чоловік пропустили строк звернення до суду з позовом про виділення частки з майна колишнього двору є безпідставним.

Положення Закону України «Про власність», який був введений в дію 15.04.1991 року застосовуються до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року. Щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон Української РСР «Про власність» застосовується до тих прав і обов`язків, що виникнуть після введення в дію Закону.

Однак, як було зазначено судом, колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_5 , припинив своє існування та перетворився в робітничий ще у 1970 році, тобто після смерті ОСОБА_5 .

Згідно ст. 48 ч.1 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 227, 243 ч.1, 244 ч.2 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5 ( в редакції від 11.03.1980 року), при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку службові особи виконавчих комітетів вимагають подання документів, які підтверджують право власності на них у осіб, що відчужують.

Право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку) може бути підтверджено, зокрема, одним з правовстановлюючих документів:

нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для спорудження індивідуального жилого будинку (договором про право забудови, складеним до 26 серпня 1948 року), договором про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку;

нотаріально посвідченим (або засвідченим комунальним органом за час 1931 - 1936 рр.) договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни;

свідоцтво про придбання жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників з прилюдних торгів;

свідоцтвом про право особистої власності на будинок (частину будинку);

актом про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будинку;

свідоцтвом про право на спадщину;

свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя;

копією рішення суду, яке вступило в законну силу, що підтверджує право власності на будинок;

договором про поділ будинку;

рішенням товариського суду про поділ будинку між подружжям або про поділ будинку колгоспного двору;

іншими документами про право особистої власності на жилий будинок, які ввійшли до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року.

На перелічених документах повинна бути відмітка про реєстрацію їх у виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів трудящих (бюро технічної інвентаризації).

Згідно п. 1,4,7,10, 13, 31-33 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1.

До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації.

При відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а).

Після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь.

Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку.

Бюро технічної інвентаризації на документах, пред`явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4) без складання висновку про реєстрацію.

Згідно оспорюваного договору дарування від 27.05.1982 року, одноповерховий, саманний, покритий черепицею будинок, житловою площею 16 кв.м, та сарай належали ОСОБА_4 на підставі запису в погосподарській книзі виконкому Вільхівської сільради за №239, що стверджується довідкою виконкому №85 від 04.03.1982 року.

Право на відчуження майна має тільки власник цього майна або уповноважена власником особа.

Отже, передбаченого законом правовстановлюючого документу на житловий будинок дарувальник ОСОБА_4 не мала. На її ім`я свідоцтво про право власності чи інший правовстановлюючий документ, що посвідчував би право власності дарувальника на житловий будинок, не видавався.

В бюро технічної інвентаризації будинок зареєстрований не був.

Враховуючи наведене, оскільки на день укладення Договору дарування від 27.05.1982 року дарувальник не мала свідоцтва про право власності на будинок та не була одноосібним власником житлового будинку, а інші співвласники будинку згоди на відчуження будинку (укладення договору дарування на користь ОСОБА_3 ) не надавали, позовна вимога про визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 48 ЦК УРСР є підставною, оскільки такий не відповідає вимогам закону.

Всупереч п. 31-33 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, державна реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_2 після укладення Договору дарування не була проведена.

Посилання відповідачки та її представника на те, що позивачка ОСОБА_1 (як спадкоємець померлого ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_3 ) пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання договору дарування будинку від 27.05.1982 року, що є підставою для відмови в позові, суд вважає безпідставним.

Згідно ст. 71 та 76 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася

або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні положення містять і норми ст. 257 та 261 чинного на даний час ЦК України.

З позовної заяви та пояснень представників сторін в судовому засіданні вбачається, що позивачка та її покійний чоловік проживали (позивачка по даний час проживає) у спірному будинку і вважали його своєю власністю.

Позивачка стверджує, що про укладення Договору дарування від 27.05.1982 року ніхто з членів сім`ї не знав, оскільки такий не був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації та ОСОБА_2 право власності на будинок не зареєструвала. Відповідачка після одруження переселилася з будинку і більше там не жила.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2014 року вбачається, що первинна реєстрація права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , була проведена за чоловіком позивачки - ОСОБА_3 за №19 на підставі рішення Іршавського райсуду від 30.04.2014 року №301/992/14-ц (а.с.20).

Не зважаючи на те, що право власності на житловий будинок вже було зареєстровано 26.05.2014 року за ОСОБА_3 , без скасування рішення про таку реєстрацію та рішення суду, на підставі якого реєстрацію було проведено, право власності на те саме нерухоме майно (житловий будинок в АДРЕСА_1 ) 11.06.2014 року було зареєстровано і за відповідачкою ОСОБА_2 .

Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2014 року (а.с.34-35).

З пояснень представника позивача вбачається, що про наявність оспорюваного договору дарування від 27.05.1982 року позивачка дізналася тільки після смерті чоловіка з поданої ОСОБА_2 апеляційної скарги на рішення Іршавського райсуду від 30.04.2014 року, яким за чоловіком позивачки було визнано право власності на будинок. Стверджує також, що про існування вказаного договору не знав ні чоловік позивачки брат відповідачки ОСОБА_2 , ні інші члени сім`ї, оскільки ні сама ОСОБА_19 , ні її мати дарувальник ОСОБА_4 про це нікому ніколи не розповідали.

Чоловік позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_15 , позивачка фактично прийняла спадщину за чоловіком (а.с.27-29), про існування договору дарування позивачка дізналася з апеляційної скарги ОСОБА_19 , яку позивачка отримала 28.04.2022 року.

Права позивачки порушено, оскільки договором Дарування від 27.05.1982 року порушені майнові права її чоловіка ОСОБА_3 , спадкоємцем якого вона є.

Отже, оскільки про порушення свого права позивачка дізналася тільки у квітні 2022 року, строк звернення з позовом за захистом свого порушеного права позивачка ОСОБА_1 не пропустила.

Позивачка також просила (з урахуванням заяви від 03.02.2023 року (а.с.170) скасувати проведену 11.06.2014 року на підставі договору дарування від 27.05.1982 року державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19).

Оскільки укладений 27.05.1982 року договір дарування житлового будинку, як такий, що не відповідає вимогам закону, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР підлягає скасуванню, суд вважає, що вимога про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_2 також підлягає задоволенню.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності на відповідачкою є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд також вважає, що трирічний строк звернення до суду з даним позовом позивачкою не пропущено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 1984,80 грн. судових витрат, що складається з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду (а.с.12).

Керуючись ст. 48, 120, 123, 227, 243 ЦК УРСР, ст. 15, 16, 392 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України,

р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 27.05.1982 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Вільхівської сільської ради депутатів трудящих Іршавського району Закарпатської області та зареєстрований в Книзі для запису нотаріальних дій під №19.

Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта 19.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 грн. судових витрат.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2023 року.

Головуюча: М. О. Пітерських