Справа № 146/522/21
Провадження № 22-ц/801/179/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 рокуСправа № 146/522/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Томашпільського районного суду Вінницької області Скаковською І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Вапнярської об`єднаної територіальної громади про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування рішення , визнання недійсним державного акту на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вересні 2020 року вона звернулась до землевпорядної організацій «Символ» з заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтованою площею 0,35 га, з них 0,15 га для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд та 0,20 га для ведення особистого селянського господарства. Під час виготовлення технічної документації було встановлено, що на її земельну ділянку неможливо виготовити технічну документацію, так як частина даної земельної ділянки включена в сусідню земельну ділянку, належну ОСОБА_2 , а саме в земельну ділянку площею 0,1305 га. Земельна ділянка була зареєстрована за відповідачем в розмірі 0,1305 га, відповідно до рішення від 16 лютого 2010 року 22 сесії 5 скликання Вапнярської селищної ради .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 весь час користується земельною ділянкою в розмірі 0,12 га, а не 0,1305 га, відповідно до межових знаків. Вважає, що при прийнятті рішення від 16 лютого 2010 року 22 сесії 5 скликання Вапнярської селищної ради «Про затвердження технічної документації та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку» селищною радою було допущено порушення чинних норм законодавства, оскільки вона в 2003 році стала власником житлового будинку та користується земельною ділянкою, тому вказана земельна ділянка повинна перейти у її власність.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить закрити провадження у справі. Зазначає, що твердження ОСОБА_1 , що частина спірної земельної ділянки площею 0,02 га, на яку вона претендує і яка за її твердженням незаконно перебуває у його власності не відповідає дійсності та не підтверджено письмовими доказами. Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розроблена у відповідності до «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України». Згідно облікових даних Вапнярської селищної ради за ОСОБА_3 рахувалась земельна ділянка площею 0,35 га. Рішенням виконавчого комітету Вапнярської селищної ради за № 81 від 20 серпня 1999 року «Про вилучення земельної ділянки у гр. ОСОБА_3 та виділення земельної ділянки ОСОБА_2 » вилучено у ОСОБА_3 та передано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га. Також відповідач зазначив, що після придбання ОСОБА_1 житлового будинку до неї не перейшло право власності на земельну ділянку, яка за цільовим призначенням рахується для будівництва та обслуговування у відповідних розмірах, оскільки в договорі купівлі продажу від 3 червня 2003 року не зазначено розміру земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у позові, яким суд першої інстанції переглядаючи рішення на переконання позивача не дав належної правової оцінки.

В свою чергу ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вапнярська селищна рада Тульчинського району Вінницької області подала заяву про розгляд справи у її відсутність та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги.

Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 03 червня 2003 року позивач ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 , який розміщений на присадибній ділянці (Т.1 а.с.8).

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА № 685144, власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 власником є ОСОБА_1 (Т.1 а.с.16).

З довідки № 285 від 20.08.2020 слідує, що згідно проведеної інвентаризації станом на 07.07.2020 року об`єкт нерухомого майна розташований по АДРЕСА_1 складається з житлового будинку, житлової прибудови, літньої кухні, веранди, сараю-гаражу, погребу, вбиральні, криниці, паркану, воріт, хвіртки, загальною площею 78,70 кв. м, житловою площею 48,70 кв.м. Право власності на дане майно належить ОСОБА_1 (Т.1 а.с.12).

Рішенням Вапнярської селищної ради № 1255 від 25 вересня 2020 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (Т.1 а.с.10).

Актом Вапнярської селищної ради від 29.03.2021 при огляді земельної ділянки, комісією встановлено, що в користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина земельної ділянки орієнтованою площею 0,02 га, яка уходить до земель масиву загальною площею 0,1305 га, що належить ОСОБА_2 . Вапнярська селищна рада вирішила рекомендувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з клопотанням про зміну конфігурації земельної ділянки ОСОБА_2 та встановлення межі земельних ділянок відповідно до наявних межових знаків (Т.1 а.с.14).

Рішенням № 81 від 20 серпня 1999 року про вилучення земельної ділянки у гр. ОСОБА_3 та виділення земельної ділянки ОСОБА_2 вирішено вилучити земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_3 і складає 0,08 га у гр. ОСОБА_3 , за її проханням. Дану земельну ділянку виділено ОСОБА_2 та дозволено побудувати житловий будинок (Т.1 а.с.9).

Відповідно до копії довідки Вапнярської селищної ради від 16.02.2002 земельна ділянка розміром 0,35 га, яка розташована в АДРЕСА_1 належить померлій гр. ОСОБА_3 , дійсно приватизована 9-тою сесією селищної ради 22-го скликання від 05.06.1997 (Т.1 а.с. 13).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в договорі купівлі - продажу від 03 червня 2003 року відсутні відомості про розмір земельної ділянки на якій розміщено житловий будинок та не йдеться про відчуження земельної ділянки, оскільки вона є окремим об`єктом права власності. Отже, до позивача, як власника житлового будинку не перейшло право власності на земельну ділянку на якій він розміщений без зміни її цільового призначення у розмірах встановлених договором, як зазначено у ст. 377 ЦК України. Позивачем не підтверджено той факт, що під час виготовлення технічної документації було встановлено, що частина земельної ділянки, яка постійно була в її користуванні з часу купівлі нею житлового будинку, площею, 0,02 га ввійшла до земель масиву загальною площею 0, 1305 га, що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 вказує на те, що під час виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі було встановлено, що частина земельної ділянки, яка постійно була в її користуванні з часу купівлі житлового будинку, площею 0,02 га ввійшла до земель масиву загальною площею 0,1305 га, що належить ОСОБА_2 .

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 03.06.2003 ОСОБА_1 придбала житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 , який розміщений на присадибній ділянці.

Однак, як вбачається в даному договорі відсутні будь-які відомості про земельну ділянку на якій розташований будинок та про її розміри, також в договорі не йдеться про відчуження земельної ділянки, оскільки вона є окремим об`єктом права власності.

Відповідно до рішення Вапнярської селищної ради від 20 серпня 1999 року земельна ділянка у розмірі 0,08 га була вилучена у гр. ОСОБА_3 , яка була первинними власником земельної ділянки та виділено земельну ділянку у цих розмірах ОСОБА_2 .

Позивачем не надано доказів до суду про розмір ділянки, що в свою чергу вказує на те, що при придбані позивачем будинку до неї не перейшло ні право власності, ні право користування земельною ділянкою в розмірі 0,35 га.

ОСОБА_1 в позові посилається на те, що частина земельної ділянки, яка постійно була в її користуванні з часу купівлі житлового будинку ввійшла до земель масиву загальною площею 0,1305 га, що належить ОСОБА_2 та дана обставина підтверджується актом Вапнярської селищної ради від 29.03.2021.

Проте, вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з даним актом не підтверджуються дані обставини, оскільки він не ґрунтується на первинних документах щодо розмірів земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача після придбання нею житлового будинку.

Враховуючи викладене, позивачем не підтверджено той факт, що під час виготовлення технічної документації відповідачем встановлено, що частина земельної ділянки, яка постійно була в користуванні позивачем з часу купівлі нею житлового будинку площею, 0,02 га ввійшла до земель масиву загальною площею 0, 1305 га, що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Водночас, позивачем не надано суду належних доказів щодо розмірів земельної ділянки, яка перебуває у власності чи користуванні позивача, що унеможливлює досліджувати питання про можливе суміщення земельних ділянок з відповідачем.

З урахування наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов привального висновку, що позивачем не доведено порушення її законних прав та інтересів, зокрема, щодо права користування частиною земельної ділянки, власником якої є відповідач.

Не доведено позивачем обставин щодо незаконності прийняття рішення Вапнярською селищною радою, яким затверджено технічну документацію та видано державний акт на землю на ім`я відповідача.

З таким висновком погоджується Вінницький апеляційний суд.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 732/1479/16-ц.

При розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано належних доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні її позову, про що правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Отже в силу ст.ст.4,81 ЦПК України позивач має довести факт порушення її прав з боку відповідачів.

Вінницький апеляційний суд вважає, що позивачем не було доведено обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги.

Враховуючи зазначені обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало