Справа № 302/143/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2023 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі Царь О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хусстького району Закарпатської області (місцезнаходження за адресою: смт. Міжгір`я вул.Шевченка буд.77 Хустського району Закарпатської області), про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2023 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який в подальшому був уточнений в редакції від 20.02.2023 року (а.с.35-36), про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 уклала шлюб 12 серпня 1999 року, який був зареєстрований виконкомом Торунської сільської Ради Міжгірського району Закарпатської області Україна за актовим записом номер № 09, на підтвердження надано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 , видане 12.08.1999 року.

Від шлюбу у них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час досяг повноліття та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є неповнолітнім (Свідоцтво про народження НОМЕР_2 ).

У позові ОСОБА_1 зазначає, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, між сторонами почали виникати різного роду непорозуміння, сварки, конфлікти, вони втратили взаємні почуття один до одного, і це створювало негативну, напружену атмосферу в сім`ї та неможливість спільного з відповідачем проживання. Крім цього, це негативно може вплинути на подальше виховання їх неповнолітнього сина.

Таким чином, позивачка вважає, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися і підстав для їх збереження немає. Вказує, що сторони не пов`язані ані спільним побутом, ані спільними проблемами, ані взаємними правами та обов`язками, сімейні питання спільно не вирішують, внаслідок чого вони дійшли висновку про необхідність розірвання шлюбу, що вважає, не буде суперечити її з відповідачем інтересам та інтересам їх дитини.

Також позивачка зазначає, що внаслідок введення військового стану та складної ситуації в Україні, відсутності роботи, неможливістю спільного проживання з відповідачем, вона має намір виїхати за кордон у Чеську республіку на невизначений термін, а тому, будучи зайнятою цілий робочий день на роботі, належним вихованням та утриманням дитини займатися не зможе. До питання належного контролю та догляду батьками за неповнолітніми дітьми за кордоном соціальні служби відносяться дуже відповідально. Крім того, син навчається у 11 класі Торунського ліцею Міжгірської селищної ради за затвердженою загальноосвітньою українською програмою, повинен здати ЗНО і після закінчення ліцею має намір вступити до вищого навчального закладу. Тому забезпечити завершення сином ОСОБА_5 середньої освіти за кордоном при незнанні ним мови та відсутності українських навчальних закладів, вона не матиме жодної можливості і це не відповідає інтересам дитини.

Вказує, що відповідач проживає у індивідуальному житловому будинку, де наявні всі необхідні умови для комфортного проживання дитини, має стабільний дохід у виді пенсії працівника органів внутрішніх справ та заробіток у виді виконання ним окремих підрядних робіт по місцю проживання. Тому, зазначені обставини змушують її звернутися до суду з даним позовом, в якому позивачка просить: розірвати шлюб між нею та відповідачем, і визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_2 .

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07.02.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом, від сторін до суду не надходили.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката Кривка П.П. не з`явилися, проте до суду подано письмові заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.7,43). Подану позовну заяву та заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити за підставами, наведеними у позовній заяві в редакції від 20.02.2023 року. Також, представником позивача ОСОБА_6 , подано письмове клопотання про долучення до матеріалів справи угоду про виконання робіт ОСОБА_7 від 01.10.2022 року з належно посвідченим перекладом з чеської мови (а.с.45,46).

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та в якій вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 він визнає повністю та не заперечує щодо обставин, які викладені у позовній заяві та просить прийняти визнання ним позову про розірвання шлюбу визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини (а.с.42).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явився, проте до суду подано заяву начальника Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І. про розгляд справи за відсутністю представника органу опіки та піклування та в якій зазначають, що позовні вимоги вони підтримує у повному обсязі у зв`язку з поданням відповідачем заяви про визнання позову, та за тих підстав, що спору між батьками немає щодо визначення проживання їхнього спільного сина, орган опіки та піклування просить розглянути справу за відсутністю їх представника, додаткових клопотань, пояснень по справі не мають, самостійних вимог щодо предмета спору не заявляють.

Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/143/23, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 уклали шлюб, який 12 серпня 1999 року зареєстрований Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 9, що підтверджується свідоцтвом про одруження, оригінал якого міститься в матеріалах справи. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_9 » змінено на прізвище « ОСОБА_10 ».

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час досяг повноліття та неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в суді не доведено.

Крім того, оскільки позивачка ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги у повному обсязі, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням позивачки до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення місця проживання дитини, суд приходить о наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Позивачка ОСОБА_1 просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, що відповідач ОСОБА_11 не заперечує, що останнім безпосередньо зазначено у поданій до суду заяві від 01.03.2023 року про визнання позову.

З письмової заяви неповнолітнього ОСОБА_4 від 20.01.2023 року (а.с.47) вбачається, що він не заперечує, щоб його місце проживання було визначене разом з батьком ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 , складеного 18.01.2023 року депутатами Міжгірської селищної ради, вбачається, що комісією на місці виявлено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 із сім`єю у власному двохповерховому будинку, який складається з п`яти кімнат. В житловому будинку є необхідні меблі та потрібна побутова і комп`ютерна техніка, в будинку охайно, чисто та проведений капітальний ремонт та проведено водяне опалення. Житлово-побутові умови сім`ї ОСОБА_2 задовільні (а.с.17).

З характеристики Торунького старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області за № 7 від 18.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні одного неповнолітнього сина, на даний час ніде не працює, являється пенсіонером, приймає активну участь в громадському житті села. За характером врівноважений, спокійний, ввічливий. В побуті скромний, з повагою ставиться до літніх людей, завжди готовий прийти на допомогу. Заяв і скарг на поведінку ОСОБА_2 не надходило (а.с.18).

Як вбачається з довідки за № 2 від 17.01.2023 року, виданої Торунським ліцеєм, ОСОБА_4 дійсно є учнем 1 класу Торунського ліцею Міжгірської селищної ради (а.с.19).

Довідкою про доходи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію за вислугу років, розмір якої за січень 2023 року становить 7763,38 грн. (а.с.26).

З наданої угоди про виконання робіт, у засвідченому перекладі з чеської мови вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно працює з 01.10.2022 року у Празі Чеської Республіки, та строк укладеного контракту на виконання робіт до 31.12.2023 року (а.с.45,46).

Приймаючи до уваги інтереси дитини, враховуючи тривалість проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком, добросовісне виконання відповідачем ОСОБА_2 батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком, чи негативно впливали на його виховання та розвиток, враховуючи бажання самої дитини на проживання з батьком, згоду матері на проживання неповнолітньої дитини з батьком, виходячи з якнайкращих інтересах неповнолітнього, суд вважає за можливе визначити місце проживання сина ОСОБА_4 разом з батьком, відповідачем ОСОБА_2 , а отже позовні вимоги і в цій частині є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права позивачку ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно сина ОСОБА_5 , оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання останнього з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з неповнолітньою дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні.

Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено.

Керуючись ст.ст. 19, 24, 29, 56, 105, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України, ст.ст. 9, 12, 13, 81, 137, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 12 серпня 1999 року Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 09.

Прізвище позивачки ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишити « ОСОБА_10 ».

Визначити місце проживання, самостійне виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області: Ю. В. Сидоренко