Справа № 639/6328/20
Провадження № 2/639/67/23
21 лютого 2023 року м. Харків
Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Гаврилюк С. М.,
секретар судового засідання Пивоварова Т.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/6328/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Василівна, про визнання правочину недійсним,
Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Слоневська Дар`я Василівна, в якій просив: визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д. В., 01.02.2010 за реєстровим № 76.
21.12.2009 у справі № 2-1693/10/06 відкрито провадження. 03.02.2010 за заявою позивача судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме, на квартиру АДРЕСА_2 , на автомобілі: Mitsubishi Grandis, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , Hyndai Veracruz, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_2 , зареєстровані на ОСОБА_2 . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2010 по справі № 2-1693/10, яке набрало законної сили, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено; вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» 829128,33 грн. заборгованість за кредитним договором та судовий збір, держмито та витрати з інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1820, 00 грн. в рівних частках по 910,00 грн.
29.06.2010 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк продав (переуступив) товариству права на кредитний портфель, який включав в себе і договір між банком та ОСОБА_2 . Також, 29.06.2010 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір комісії. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі № 2-1693/10 від 10.09.2020 замінено стягувача ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у виконавчому провадженні № 56585826 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № ML-701/406/2008 від 14.07.2008 у розмірі 829128,33 грн.
01.02.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за р. № 76. Про укладення вказаного оспорюваного договору позивач дізнався лише у вересні 2020, отримавши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2010 про забезпечення позову. Позивач зазначає, що спірний договір укладений з метою невиконання позичальником свого обов`язку в кредитному зобов`язанні та уникнення примусової реалізації майна. Укладаючи договір, відповідач не мав наміру позбавити себе права власності на квартиру.
29.10.2020 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите по справі загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. При відкритті провадження у справі ухвалою суду від 29.10.2020 за клопотанням позивача витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву завірений належним чином договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , реєстраційним № 76, посвідчений 01.02.2010 приватний нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В. (том 1 а.с.63-65).
16.03.2021 судом, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про долучення до матеріалів справи витребуваної з Харківського обласного державного нотаріального архіву копії договору дарування квартири АДРЕСА_2 (том 1 а.с.116-118).
16.03.2021 ухвалою суду підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (том 1 а.с.134).
07.12.2021 ухвалою суду витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) актовий запис про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.197-198).
12.01.2022 ухвалою суду закрито провадження у частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Василівна, про визнання правочину недійсним (том 1 а.с.208-209).
26.10.2022 ухвалою суду визнано явку представника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання обов`язковою для надання особисто пояснень (том 1 а.с.235-236).
17.01.2023 та 31.01.2023 ухвалами суду зобов`язано позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» забезпечити явку свого представника в судові засідання для розгляду справи (том 2 а.с.38-39, 52-54).
В судове засідання 21.02.2023 належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача повторно не з`явився, про причину неявки суду не повідомив.
Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно з вимогами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явилась, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив не подавала.
Третя особа у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, письмові пояснення щодо позову не подавала.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наведене, термін перебування справи в провадженні суду, наявність в матеріалах справи заяви представника позивача Камінської М.І. про розгляд справи без участі представника позивача, в якій проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (том 1 а.с.177), суд дійшов висновку щодо проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній матеріалів та доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
21.02.2023 ухвалою суду постановлено про заочний розгляд справи.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності позивача, відповідача та третьої особи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (ст. 5 ЦПК України).
Частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (статті 12 і 81);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
У грудні 2009 року ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № ML-701/406/2008 від 14.07.2008 у розмірі 829128,33 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.12.2009 у справі № 2-8117/09/06 відкрито провадження за вказаною позовною заявою (том 1 а.с.11-15).
Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.01.2010 на запит Київського районного суду м. Харкова, вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано право власності на наступні об`єкти нерухомого майна у м. Харкові: 1) квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.02.2000 приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р. № 2265; 2) житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.07.2008 приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. р. № 6336. На ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на об`єкти нерухомого майна у м. Харкові не зареєстровано (том 1 а.с.16).
Отже, після відкриття провадження у вказаній вище справі № 2-8117/09/06 01.02.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за р. № 76, за яким ОСОБА_5 передає безкоштовно, а ОСОБА_6 приймає в дар двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (том 1 а.с.117).
Право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_1 01.02.2010 на підставі договору дарування, реєстровий № 76, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2020 та від 14.12.2022 (том 1 а.с.33-35, том 2 а.с.25-27).
Відповідно до Переліку перейменувань об`єктів топоніміки м. Харкова, вул. Краснодонська, що розташована у Новобаварському районі м. Харкова, перейменована на вул. Карташівську (том 1 а.с.45-46).
03.02.2010 за заявою позивача АТ «ОТП Банк» в рамках цивільної справи № 2-1693/10/06 за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 829128,33 грн, Київським районним судом м. Харкова постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме, на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.02.2000 приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р. № 2265; на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.07.2008 приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. р. № 6336; на автомобілі: Mitsubishi Grandis, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , Hyndai Veracruz, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_2 , зареєстровані на ОСОБА_2 (том 1 а.с.20-21).
Як вбачається з інформації, що міститься на офіційному сайті «Єдиний реєстр судових рішень», постановою Харківського апеляційного суду від 11.11.2020 ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2010 про забезпечення позову залишено без змін.
З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.12.2022 вбачається, що арешт на квартиру АДРЕСА_2 , накладений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2010 у справі № 2-1693/10/06 є чинним (том 2 а.с.22-23).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2010 по справі № 2-1693/10 позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» 829128,33 грн. заборгованість за кредитним договором та судовий збір, держмито і витрати з інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1820, 00 грн. в рівних частках по 910,00 грн. (том 1 а.с.11-21).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 у справі № 2-1693/10 замінено стягувача ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у виконавчих провадженнях № 56585826, № 56585184 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-701/406/2008 від 14.07.2008 у розмірі 829128,33 грн. (том 1 а.с.22-23).
Позивач просить визнати недійсним договір дарування з підстав, визначених статтями 203, 213, 215 ЦК України, та обґрунтовуючи, що метою укладення договору дарування зі сторони відповідача було «убезпечення майна» і бажання зберегти майно, уникнути примусової його реалізації, не виконуючи рішення суду.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Суд дійшов до висновку, що доводи позивача про те, що після відчуження нерухомого майна 01.02.2010 станом на 13.06.2019 ОСОБА_2 продовжував використовувати квартиру АДРЕСА_2 знайшли підтвердження в судовому засіданні дослідженими доказами, а саме копією заяви ОСОБА_2 до Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2019, де останній особисто зазначає місце свого проживання як: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.24-29).
В свою чергу, ОСОБА_1 після набуття нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , продовжувала проживати станом і на 2020 рік за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією її апеляційної скарги від 09.07.2020 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2010, в якій вона особисто вказала адресу фактичного її проживання : АДРЕСА_4 (том 1 а.с.30-32).
Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було відомо, що після укладення 01.02.2010 року договору дарування , на підставі якого вона стала власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , на вказане нерухоме майно ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.02.2010 було накладено арешт , з посиланням, що це майно належить на праві власності ОСОБА_2 .
Однак, матеріали справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про зняття арешту з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , право приватної власності на яку за нею зареєстроване.
Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, а саме:
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 , який відчужив за договором дарування на користь ОСОБА_1 нерухоме майно після пред`явлення до нього позову про стягнення кредитної заборгованості та відкриття провадження у справі, про що був обізнаний, міг передбачити негативні наслідки для себе у зв`язку з пред`явленням даного позову та у випадку виконання рішення суду про задоволення позовних вимог, та внутрішня воля сторін цього договору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не відповідала зовнішньому її прояву, оскільки після відчуження майна дарувальник - ОСОБА_2 продовжував фактично користуватися цим майном. Їх дії на перехід права власності на нерухоме майно вчинені з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн (том 1 а.с.4).
Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, стягує з ОСОБА_1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн.
Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, ст. 6, 16, 203, 204, 213, 215, 234, 717-719 ЦК України, суд
Задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.
Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Дар`єю Василівною, 01.02.2020 за реєстровим № 76.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .
Повне рішення складено 23.02.2023.
Суддя Світлана ГАВРИЛЮК