ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4203/22
Провадження № 2/210/340/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 лютого 2023 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Скотар Р.Є., за участі секретаря судового засідання Хмельницької Ю.В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін позовну заяву адвоката Щербань Віктора Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби за контрактом,-

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 25 листопада 2022 року надійшла позовна заява стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби за контрактом, який було подано до суду адвокатом Щербань Віктором Сергійовичем, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с. 1-3).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 28 листопада 2022 року визначено головуючого - суддю Скотар Р.Є.

Ухвалою судді від 29 листопада 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 28).

На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 29 грудня 2022 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача (а.с.31-34).

09 січня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Щербань В.С. надано відповідь на відзив на позовну заяву.

Сторони в судове засідання не викликались.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Клопотань про виклик у судове засідання сторін не надходило. Підстав для призначення судового засідання з ініціативи суду не вбачається. Враховуючи викладене, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що кореспондується з положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України.

Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача.

Позивач зазначає, що згідно запису № 4 від 10.05.2005 року з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 останній був прийнятий на роботу до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату "Криворіжсталь", яке в подальшому було перетворено на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг". На даний момент ОСОБА_1 займає посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду з встановленим окладом 10370,00 грн. Згідно контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу від 23.10.2021 року ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 . Згідно військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 останній проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , відмітки про демобілізацію або звільнення з військової служби відсутні. Наразі виплата ОСОБА_1 середнього заробітку на час проходження військової служби припинена. Згідно відповіді ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" № 145-173 від 26.10.2022р. наразі виплата ОСОБА_1 середнього заробітку на час проходження військової служби припинена через те, що 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. № 2352-ІХ, яким внесено зміни, зокрема, до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП). Вказаний закон позбавив роботодавців обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.

Згідно довідки про нарахований середній заробіток ОСОБА_1 , за останні два місяці (травень та червень 2022 року) позивачу виплачувалось по 14 521,76 грн. середнього заробітку. За липень 2022 року виплата середнього заробітку була здійснена до дня набрання вищевказаним законом чинності, тобто не за повний місяць. З позицією відповідача щодо невиплати середнього заробітку сторона позивача не згодна з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції чинній на час укладення контракту про проходження військової служби): За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі. організації. фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкуваня та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Тобто, підчас укладання військового контракту (23.10.2021 року) ОСОБА_1 керувався ще тодішніми нормами трудового законодавства, в тому числі і в частині виплати середнього заробітку.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, суттєво погіршує становище заявника, зокрема в частині позбавлення останнього виплати середнього заробітку за посадою у ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг», тому просить суд стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг» користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за його посадою за період з 19.07.2022 року по листопад 2022 року (включно) у розмірі 64687,84 грн., щомісячно, середню заробітну плату за його посадою, за період з 01.12.2022 року і до закінчення строку дії контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу від 23.10.2021 року та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 750,00 грн.

Представник Відповідача надав відзив на позовну заяву, з доказами його направлення на адресу позивача. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказує, що на думку Відповідача, вказані вимоги Позивача, є безпідставними, які не ґрунтуються на нормах матеріального права, суперечать висновкам Конституційного суду України, не узгоджуються з формованою по даному питанню судовою практикою. При припинені виплати Позивачу починаючи з 19.07.2022 року середнього заробітку на час проходження військової служби ПАТ «АМКР» керувалося нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, яким внесено зміни, зокрема, до ч. третьої ст. 119 Кодексу законів про працю України, а отже відсутні підстави для задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 . Такі твердження Відповідача підтверджені наступним.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , Позивач вважає незаконними дії Відповідача щодо невиплати його середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 року по листопад 2022 року (включно) у розмірі 64 687,84 грн.

ОСОБА_1 працює на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду сортопрокатного цеху №1 департаменту з виробництва та відвантаження готової продукції ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року за вих. №4932 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 25.01.2019 року по теперішній час.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи листа ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №145-173 від 26.10.2022 року та довідки про нарахований середній заробіток від 31.10.2022 року за вих. №1322, в період з 31.10.2018 року по 18.07.2022 року підприємство нараховувало Позивачу середній заробіток згідно контракту про проходження громадянином України військової служби у ЗСУ. Починаючи з 19.07.2022 року середній заробіток Позивачу підприємство не нараховує, що ОСОБА_1 вважає неправомірним.

ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вважає, що законодавчих підстав та обов`язку як у роботодавця для нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку починаючи з 19.07.2022 року немає, що виключає порушення Відповідачем прав та законних інтересів Позивача. Така позиція підприємства ґрунтується на наступному.

Починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.

Таким чином, передбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 є правомірними.

ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вважає помилковою позицію позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Відповідно до вищезазначеного, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» застосовано зміни, внесені до ст.119 КЗпП, у відповідності до норм ст.58 Конституції та згідно п.3ст.5ЦК України,а саме з дня, коли Закон №2352 набрав чинності - з 19 липня 2022 року і тільки до тих прав і обов`язків щодо нарахування і виплати заробітної плати, що виникли після набрання законом чинності 19 липня 2022 року. При цьому Відповідачем не було скасовано накази про нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам, які були видані до набрання чинності Законом №2352, яким внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП, тобто будь-яких гарантій, що мав Позивач до 19.07.2022 року Відповідач не порушував.

Виходячи з зазначеного, норма ч.3 ст. 119 КЗпП України у частині збереження середнього заробітку втратила чинність, відтак Відповідачем не порушено норми ст. 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» припинено правомірно у повній відповідності до Закону.

Також зазначає, що позивач помилково поширює положення вказаної правової норми на час проходження особою військової служби, в той час як її приписи чітко регулюють правовідносини щодо виконання особою обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, тобто, вказана гарантія щодо оплати праці поширюється на час, який необхідній особі для прибуття до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (військоматів), проходження медичного огляду за направленням у інших лікувальних закладах тощо. Саме в цей період за особою зберігається середній заробіток, тобто в даному випадку відсутня правова колізія між нормами ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки їх положеннями регулюють різні правовідносини.

Представник позивача надав відповідь на відзив на позовну заяву, з доказами його направлення на адресу позивача. В обґрунтування зазначає, що приведення правовідносин позивача з відповідачем у відповідність зі змінами законодавства очевидно погіршує його правове становище, а саме в межах давно складених трудових відносин з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Натомість позивач був працевлаштований до відповідача після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, і був призваний на військову службу за контрактом, то невиплата відповідачем середнього заробітку була б незаконною.

Крім того, позивач не погоджується з тлумаченням відповідачем норми ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», яка вказує, що громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Також зазначив, що жодним нормативно-правовим актом не забороняється виплата середнього заробітку військовослужбовцям після внесення змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, навпроти, існує чинна норма спеціалізованого закону, яка регламентує збереження за військовослужбовцем середнього заробітку (середня заробітна плата). Таким чином, позиція суду щодо припинення виплати відповідачем середнього заробітку спростовується нормою ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач спирається на те, що матеріальний стан позивача не погіршився, адже згідно з постановою від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» позивач, як військовослужбовець, отримує винагороду у розмірі 30000,00 грн., яка може збільшуватись до 100000,00 грн., залежно від часу участі у бойових діях, проте розрахунок відповідача щодо розрахунку доходів позивача є недоречним, адже ОСОБА_1 кожного дня ризикує своїм життям.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 Позивача ОСОБА_1 останній був прийнятий на роботу до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», займав посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6- го розряду (а.с.6-7).

Наказом №918 від 29.10.2021р. ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» встановлено ОСОБА_1 умови та новий розмір погодинно-преміальної оплати праці (а.с.9).

Крім того, з довідки від 31.10.2022 про нарахований середній заробіток вбачається, що з позивачем було проведено розрахунок за середній заробіток згідно контракту про проходження громадянином України військової служби у ЗСУ в період з 31.10.2018 року по 18.07.2022 включно на загальну суму 601919,79 грн. (а.с.10).

Відповідно до довідки Міністерства оборони України військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 25 січня 2019 року по теперішній час (а.с.12).

Факт того, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом підтверджується копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу від 30.08.2021 року (а.с.13-14).

Листом-відповіддю від 26 жовтня 2022 року № 145-173 відповідачем повідомлено представника позивача, що з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни у статтю 119 КЗпП: за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються лише місце роботи і посада на підприємстві (а.с.8).

Таким чином, між позивачем і відповідачем виник спір з приводу нарахування відповідачем середнього заробітку позивачу, який працював на підприємстві відповідача, увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказав, що з прийняттям вказаного наказу фактичного звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить ст. 22 Конституції України, крім цього ст. 58 Конституції України законі та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, між ним та роботодавцем виникли триваючи правовідносини із збереження середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період, а закон від 01 липня 2022 №2352-ІХ може застосовуватись лише на перспективу (тобто до працівників, які будуть призвані після набрання ним чинності).

Нормативно-правове обґрунтування

Висновки за результатами розгляду матеріалів справи

На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову.

Частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 17 липня 2020 дату наказу про увільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № №2352-ІХ внесені зміни у частину третю статті 119 КЗпП: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.

Таким чином, передбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними.

При цьому, суд не погоджується із позицією позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року.

Так, частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

В Ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд виходить з такого.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позивача, якому відмовлено у задоволенні позову, в силу вимог Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, як учасника бойових дій, згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 26 грудня 2019 року (а.с.5).

Таким чином, оскільки позивача ОСОБА_1 при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог адвоката Щербань Віктора Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби за контрактом - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 );

- відповідач: «АрселорМіттал Кривий Ріг» (, 50095, Дніпропетровська область, м, Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд. 1).

Суддя: Р. Є. Скотар